Agatha Christie Mrs. McGinty halott
 	ALBATROSZ KÖNYVEK BUDAPEST Agatha Christie MRS. McGINTY’S DEAD
 	Fordította CSANÁDY KATALIN
 	© Agatha Christie Mal owan, 1951,1952 Hungarian translation Csanády Katalin, 1978
 	
 	Tartalomjegyzék
 	ELSŐ
 	FEJEZET.....................................................................5
 	MÁSODIK
 	FEJEZET.............................................................12
 	HARMADIK
 	FEJEZET...........................................................22
 	NEGYEDIK
 	FEJEZET............................................................27
 	ÖTÖDIK
 	FEJEZET................................................................33
 	HATODIK
 	FEJEZET..............................................................37
 	HETEDIK
 	FEJEZET..............................................................45
 	NYOLCADIK
 	FEJEZET..........................................................53
 	KILENCEDIK
 	FEJEZET..........................................................64
 	TÍZEDIK
 	FEJEZET...............................................................75
 	TIZENEGYEDIK
 	FEJEZET......................................................87
 	TIZENKETTEDIK
 	FEJEZET.....................................................97
 	TIZENHARMADIK
 	FEJEZET..................................................108
 	
 	TIZENNEGYEDIK
 	FEJEZET...................................................118
 	TIZENÖTÖDIK
 	FEJEZET......................................................128
 	TIZENHATODIK
 	FEJEZET....................................................132
 	TIZENHETEDIK
 	FEJEZET.....................................................136
 	TIZENNYOLCADIK
 	FEJEZET.................................................140
 	TIZENKILENCEDIK
 	FEJEZET................................................152
 	HUSZADIK
 	FEJEZET..........................................................159
 	HUSZONEGYEDIK
 	FEJEZET.................................................165
 	HUSZONKETTEDIK
 	FEJEZET................................................169
 	HUSZONHARMADIK
 	FEJEZET..............................................176
 	HUSZONNEGYEDIK
 	FEJEZET...............................................182
 	HUSZONÖTÖDIK
 	FEJEZET...................................................186
 	HUSZONHATODIK
 	FEJEZET.................................................194
 	HUSZONHETEDIK
 	FEJEZET..................................................198
 	EPILÓGUS.......................................................................201
 	
 	ELSŐ FEJEZET
 	Hercule Poirot kilépett a sohói Vieil e Grand’mére étteremből. 
 	Szükségtelenül, 
 	inkább 
 	csak
 	elővigyázatosságból hajtotta fel felöltője gal érját, mert az este meleg volt. – De az én koromban – szokta mondani
 	–, az ember ne kockáztasson. 
 	Pil antásában valami álmos gyönyörűség bujkált. A Vieil e Grand’mére-ben pompás volt az escargot. Igazán telitalálat ez a rendetlen kis étterem. Poirot, mint valami jól akott kutya, elgondolkozva megnyalta az ajkát. Zsebéből előhúzva zsebkendőjét, megtapogatta pompás bajuszát. 
 	Valóban kitűnően vacsorázott… Most pedig mit tegyen? Egy elhaladó taxi hívogatóan lelassított. Poirot habozott egy pil anatig, ám mégsem intette oda. Miért menne taxival? Amúgy is túl korán fog hazaérni ahhoz, hogy lefeküdjék. 
 	– Milyen kár – mormolta a bajuszába Poirot –, hogy az ember csak háromszor képes enni naponta. 
 	Mert a délutáni tea szertartásához soha nem tudott hozzászokni. – Ha valaki jól akik uzsonnakor – szokta magyarázni –, a gyomornedvei nem nézhetnek megfelelő
 	várakozással a vacsora elébe. A vacsora pedig, ne felejtsük el, a napi étkezések fénypontja! 
 	Ő ugyan a reggeli kávéból sem kér. Nem bizony, reggelire csokoládé és croissant; déjeuner, ha lehetséges, fél egykor, de semmi esetre sem később egy óránál, s végül a fénypont: le diner! 
 	Hercule Poirot számára ezek voltak a legfontosabb napszakok. Olyan ember lévén, aki mindig is törődött a gyomrával, ez idős korára hozta meg a maga jutalmát. A táplálkozás most már nemcsak fizikai gyönyörűséget jelentett számára, hanem szel emi búvárkodást is. Mert két étkezés között rengeteg időt töltött azzal, hogy újabb helyeket kutasson fel és jegyezzen elő, ahol jól lehet enni. A Vieil e Grand’mére is kutatásainak egyik eredménye volt, s a Vieil e Grand’mére éppen most nyerte el gasztronómiai elismerésének fémjelzését. 
 	De most, sajnálatos módon, előtte ál t az este, amelyet el kel tölteni valamivel. 
 	Bárcsak – gondolta – itt volna ce cher Hastings. 
 	Örömmel elevenítette fel a régi barátjával kapcsolatos emlékeket. 
 	Az első barátom ebben az országban – s számomra ma is a legkedvesebb. Igaz, elég gyakran dühbe hozott. De mit törődöm ezzel ma már. Most már csak arra emlékszem, milyen elhűlve tudott csodálkozni, milyen tátott száj al méltányolta képességeimet – milyen könnyűszerrel vezettem félre anélkül, hogy egy valótlan szót mondtam volna, 
 	milyen 
 	zavarba 
 	jött, 
 	milyen 
 	elképesztően
 	csodálkozott végül, valahányszor rájött az igazságra, amely számomra egész idő alatt nyilvánvaló volt. Ce cher, cher ami! Mindig is gyarlóságom volt a hencegés. Ezt a gyarlóságomat Hastings sohasem tudta megérteni. Pedig az én képességeimmel megáldott ember számára nagyon is szükséges, hogy csodálja önmagát – s ehhez kívülről jövő Ösztökélésre van szüksége. Képtelen vagyok, igazán képtelen vagyok egy széken ülve egész nap azon elmélkedni, milyen végtelenül csodálatra méltó vagyok. 
 	Ehhez emberi közreműködés kel . Ahogy ma mondják, ehhez egy fejbólintójános kel . 
 	Hercule Poirot felsóhajtott. Befordult a Shaftesbury Avenue-ra. 
 	Vágjon át rajta, menjen a Leicester Square-ra, és töltse el az estét a moziban? A filmekben, az esetek többségében, felbosszantotta 
 	a 
 	cselekmény 
 	pontatlansága, 
 	a
 	forgatókönyv logikai hiányosságai, s gyakran úgy látta, hogy még a felvételek módja – melytől mások el voltak ragadtatva –, az is csak arra jó, hogy egészen másnak mutasson tárgyakat, jeleneteket, mint amilyenek a valóságban. 
 	Manapság – összegezte Poirot – minden túlságosan művészies. Hol van már a rend és a módszeresség szeretete, amit ő maga oly nagyra becsül? Nincs már becsülete a lelki finomságnak. Erőszakos jelenetek, nyers durvaság a divat. és mint volt rendőrtiszt, Poirot unta a durvaságot. Annak idején éppen elég nyers erőszak-megnyilvánulást látott. Többet, mint amit elviselt. Fárasztó és korlátolt dolognak tartotta az egészet. 
 	Az az igazság – elmélkedett Poirot, amint hazafelé vette útját –, hogy nem vagyok összhangban a modern világgal. 
 	És valami felsőbbrendű módon én is rabszolga vagyok éppúgy, mint a többi férfi. Engem is rabszolgává tett a munkám, akárcsak őket. Mikor a pihenés ideje elérkezik, nem tudják mivel tölteni a szabad idejüket. A nyugalomba vonuló pénzember golfozásra adja a fejét, a kiskereskedő
 	virághagymákat ültet a kertjében, én pedig eszem. És tessék, ismét csak ide lyukadok ki. Az ember csak háromszor képes enni naponta. S az étkezések között ott tátong az űr. 
 	Egy újságárus mel ett haladt el, és végigfutotta a főcímet. A McGinty-tárgyalás 
 	eredménye. 
 	Ítéletet 
 	hozott 
 	az
 	esküdtszék. 
 	Nem keltett benne különösebb érdeklődést. Halványan felderengett előtte egy rövid újság- hír. Nem volt valami érdekes gyilkosság. Egy nyomorult öregasszonyt fejbe vertek néhány fontért. Egyike a mai idők értelmetlen, nyers erőszakos cselekedeteinek. 
 	Odaért a bérházhoz, ahol lakott, s befordult az udvarba. 
 	Mint mindig, keble most is helyeslően dagadozott. Büszke volt az otthonára. Elragadóan szimmetrikus épület. A lifttel felment a harmadik emeletre. Lakása tágas volt és fényűző, szögletes karosszékekkel, kifogástalan. króm berendezési tárgyakkal és szigorú, négyzet alakú díszekkel. Itt valóban el lehetett mondani, hogy nincs egyetlen görbület sem az egész lakásban. 
 	Amint kulcsával kinyitotta az ajtót, és belépett a négyzet alakú, fehér előszobába, inasa, George, halkan odalépett hozzá. 
 	– Jó estét, uram. Egy… úr várakozik önre. Ügyesen megszabadította Poirot-t felöltőjétől. 
 	– Valóban? – Poirot érzékelte az egészen rövid szünetet az úr szó előtt. George, sznob lévén, szakértő volt az ilyesmiben. 
 	– Hogy hívják? 
 	– Mr. Spence-nek, uram. 
 	– Spence. – A név pil anatnyilag semmit nem mondott Poirot-nak. De tudta, hogy mondania kel ene valamit. 
 	Megál t a tükör előtt, megigazgatta a bajuszát, hogy tökéletesen kunkorodjon, kinyitotta a nappali szoba ajtaját, és belépett. Az egyik szögletes karosszékben ülő férfi felemelkedett. 
 	– Hal ó, M Poirot, remélem, emlékszik rám. Jó ideje már, hogy… Spence főfelügyelő vagyok. 
 	– Hát persze – Poirot melegen megrázta a kezét. 
 	Spence főfelügyelő a kilchesteri rendőrségtől. Rendkívül érdekes eset volt az… mint Spence mondta, jó ideje történt…
 	Poirot hűsítővel kínálta vendégét. Grenadine-t? Créme de Menthe-et? Benedictine-t? Créme de Cacaót? 
 	Ebben a pil anatban George lépett be egy tálcával, rajta whiskysüveg és szódáspalack. – Vagy inkább sört parancsol, uram? – mormolta a vendég felé. 
 	Spence főfelügyelő széles, piros arca felragyogott. 
 	– Sört kérek – jelentette ki. Poirot-nak ismét el kel ett csodálkoznia
 	George tökéletességén. Neki magának fogalma sem volt arról, hogy van sör a lakásban, s megfoghatatlannak tűnt számára, hogy valaki jobban kedvelheti a sört, mint az édes italokat. 
 	Amikor Spence megkapta a maga habzó korsóját, Poirot egy pici pohárba csil ogó, zöld Créme de Menthe-et töltött magának. 
 	– Igazán kedves, hogy felkeresett – mondta. – Igazán kedves, hogy feljött…
 	– Kilchesterből. Lassan bizony nyugalomba vonulok, fél éven belül. Valójában már tizennyolc hónappal ezelőtt esedékes lett volna, de megkértek, hogy maradjak, és én megtettem. 
 	– S milyen okosan – mondta érzéssel Poirot. – Igen okos dolog volt magától…
 	– Csakugyan? Bár tudnám. Nem vagyok biztos benne. 
 	– De, de, okos dolog volt – bizonygatta Poirot. – Az ennui hosszú órái, sejtelme sincs róla, milyen az. 
 	– Ó, rengeteg tennivalóm lesz, ha visszavonulok. Tavaly költöztünk új házba, bizony. Jó nagy a kert, és szégyenletes módon elhanyagolták. Eddig még nem tudtam alaposan hozzáfogni. 
 	– Ó, persze, maga is kertészkedő fajta. Én… egyszer én is elhatároztam, hogy letelepszem vidéken, és tököt termelek. 
 	Nem sikerült a dolog. Túlságosan nyughatatlan a természetem az ilyesmihez. 
 	– Nálam kel ett volna látnia a tököt tavaly – kiáltotta lelkesen Spence. – Szédületes volt! És a rózsáim! Nagyon kedvelem a rózsákat. Most szeretnék… – kezdte mondani, de hirtelen félbeszakította a mondatot. – De nem azért jöttem, hogy erről beszéljek. 
 	– Persze, persze, csak meg akarta látogatni öreg barátját. 
 	Nagyon kedves magától. Igazán nagyra becsülöm a kedvességét. 
 	– Attól tartok, M Poirot, nemcsak erről van szó. Őszinte leszek. Kérni szeretnék valamit. 
 	Poirot tapintatosan megkérdezte:
 	– Jelzálog van a házán? Szüksége volna egy kis kölcsönre a…
 	Spence elborzadva szakította félbe. 
 	– Ó, jóságos Atyaúristen, de hát nem pénzről van szó! 
 	Egyáltalán nem ilyesmiről. 
 	Poirot mentegetőzve, könnyedén intett a kezével. 
 	– Kérem, bocsásson meg. 
 	– Azonnal megmagyarázom… Átkozott arcátlanság, hogy magához jöttem ezzel az üggyel. Nem is csodálkoznék, ha jól megmondaná nekem a véleményét. 
 	– Szó sincs róla – csil apította Poirot. – Folytassa csak. 
 	– A McGinty-ügyről van szó. Talán olvasta az újságban? 
 	Poirot megrázta a fejét. 
 	– Nem olvastam el részletesen. Mrs. McGinty – valami öregasszony. Meghalt. Hogy halt meg hát? 
 	Spence rábámult. 
 	– Uram isten! – kiáltott fel. – Milyen régen volt mindez! 
 	Milyen furcsa. Ez eddig eszembe sem jutott! 
 	– Tessék? 
 	– Semmi különös. Csak egy játék. Egy gyerekjáték. 
 	Gyerekkoromban játszottuk. Sorba ál tunk, és mindenkinek feltették a kérdést, s mindenkinek felelnie kel ett:
 	
 	„Mrs. McGinty halott. Hogy halt meg hát? Csakúgy, mint én, 
 	épp térden állt.” 
 	Aztán jött a következő kérdés:
 	„Mrs. McGinty halott. Hogy halt meg hát? Éppúgy, mint én, 
 	kinyújtva karját.” 
 	Akkor aztán valamennyien letérdeltünk, és mereven kinyújtottuk a jobb karunkat. És akkor következett a legfontosabb: „Mrs. McGinty halott. Hogy halt meg hát? 
 	ÍGY!” Zsupsz, a sorvezető oldalra esett, és mi is felfordultunk valamennyien, mint egy sereg kuglibaba. –
 	Spence harsogva felnevetett az emlék hatására. – Milyen régen volt, milyen rég! 
 	Poirot udvariasan várakozott. Ez egyike volt azoknak a pil anatoknak, amikor, bár fél életét ebben az országban töltötte, érthetetlennek találta az angolokat. Ő maga cache-cache-t játszott gyerekkorában, de egy csöpp vágyat sem érzett, hogy beszéljen róla, még arra sem, hogy gondoljon reá. 
 	Amikor Spence végre erőt vett a tulajdon mulatságán, Poirot enyhén türelmetlenül ismételte meg:
 	– Hogy halt meg hát? 
 	Spence arcáról letörölték a nevetést. Hirtelen magához tért. 
 	– Valami éles, súlyos szerszámmal tarkón ütötték. Miután átkutatták a szobáját, elvitték a megtakarított pénzét, körülbelül harminc font készpénzt. Teljesen egyedül lakott egy kis házikóban, ha az albérlőjét leszámítjuk. A férfit Bentleynek hívják. James Bentleynek. 
 	– Ó, igen, Bentley. 
 	– Nem törtek be a házba. Semmi nyoma nincs, hogy babráltak volna az ablakokkal vagy a zárakkal. Bentley nehéz anyagi helyzetben volt, elvesztette az ál ását, és kéthavi lakbérrel tartozott. A pénzt a ház mögött, egy laza kő alá rejtve, megtalálták. Bentley kabátuj ára vér és hajszálak tapadtak – a megfelelő vércsoport, s a haj is azonos. Első val omása szerint a holttest közelében sem járt, így hát a vér nem kerülhetett véletlenül a kabátjára. 
 	– Ki találta meg az asszonyt? – A pék érkezett a kenyérrel. 
 	
 	Ezen a napon szokták kifizetni. James Bentley nyitott ajtót, s azt mondta, kopogott Mrs. McGinty hálószobájának az ajtaján, de nem kapott választ. A pék úgy gondolta, hogy Mrs. McGinty talán rosszul lett. A szomszéd házból áthívtak egy asszonyt, hogy menjen fel, és nézze meg. De Mrs. 
 	McGinty nem volt a hálószobában, sőt szemlátomást nem is aludt az ágyában, de a szobát valaki átkutatta, és a padlódeszkákat felfeszegette. Akkor eszükbe jutott, hogy benézzenek a nappaliba. Mrs. McGinty ott feküdt a padlón. 
 	A szomszédasszony torkaszakadtából sikítani kezdett, aztán persze hívták a rendőrséget. 
 	– És végül Bentleyt letartóztatták, és bíróság elé ál ították? 
 	– Igen. Az ügyet tegnap tárgyalta az esküdtbíróság. 
 	Teljesen tiszta ügy. Az esküdtszék mindössze húsz percre vonult vissza ma délelőtt. Meghozták az ítéletet: bűnös. 
 	Halálra ítélték. 
 	Poirot bólintott. 
 	– Maga pedig az ítélethozatal után vonatra ült, felutazott Londonba, és eljött, hogy beszéljen velem. Miért? 
 	Spence főfelügyelő a söröspoharába bámult. Az uj át elgondolkozva húzogatta végig a peremén. 
 	– Mert – mondta végül – nem hiszem, hogy ő a tettes…
 	MÁSODIK FEJEZET
 	Egy-két pil anatig csend volt. 
 	– Tehát azért jött hozzám, hogy… Poirot nem fejezte be a mondatot. Spence főfelügyelő felpil antott. Az arca most pirosabb volt, mint annak előtte. Tipikus vidéki férfiarc, semmitmondó és tartózkodó, de a szemében éles, nyílt pil antás. Olyan ember arca, akinek határozott nézetei vannak, akit sose kínoznak kétségek önmaga felől, sem afelől, hogy mi helyes, és mi helytelen. 
 	– Hosszú ideje dolgozom már a rendőrségen – mondta végül –, rengeteg tapasztalatot szereztem itt is, ott is, mindenféle dologgal kapcsolatban. Éppúgy meg tudok ítélni valakit, mint bárki más. Volt dolgom gyilkossági ügyekkel, mióta szolgálok – némelyik eléggé tiszta ügy volt, némelyik nem annyira. Az egyik esetet maga is ismeri, M
 	Poirot…
 	Poirot bólintott. 
 	
 	– Fondorlatos dolog volt az. Maga nélkül nem is láttunk volna tisztán. De a végén minden kiderült, nem voltak kétségeink. Whistler megkapta a magáét, és meg is érdemelte. Aztán azok is megkapták a magukét, akik lelőtték az öreg Gutermant. Meg Veral az arzénnal. Tranter elmenekült – de jól tette. Mrs. Couruand-nek szerencséje volt – a férje aljas csirkefogó volt, az asszonyt éppen ezért fel is mentették. Nem az igazság, hanem a szánalom nevében. Ilyesmi is előfordul. Néha nincs elég bizonyíték, néha közbeszólnak az érzések, néha egy-egy gyilkosnak sikerül hatást gyakorolni az esküdtszékre – az utóbbi nem olyan gyakori, de megtörténhet. Néha a védőügyvéd mesterkedései vezetnek ide, máskor az ügyész helytelen taktikája. Ó, igen, sok mindent láttam én már. De… –
 	Spence megrázta vastag mutatóuj át – azt még nem tapasztaltam, egész működésem alatt, hogy egy ártatlan embert felakasszanak olyasmiért, amit nem ő követett el. 
 	Ez olyasmi, M Poirot, amit nem is szándékszom tapasztalni. Poirot figyelmesen nézett a rendőrtisztre. 
 	– És úgy véli, hogy ezúttal ezt kénytelen tapasztalni. De miért…
 	Spence félbeszakította. 
 	– Előre tudok néhány dolgot, amit mondani szándékszik. 
 	Hadd válaszoljak anélkül, hogy feltenné ezeket a kérdéseket. Engem bíztak meg ezzel az üggyel. Engem bíztak meg azzal, hogy bizonyítékokat gyűjtsek. Igen gondosán jártam el mindenben, összegyűjtöttem az adatokat, 
 	valamennyi 
 	adatot, 
 	amit 
 	csak 
 	tudtam. 
 	Valamennyi adat egy irányba mutatott – egy személyre mutatott. Aztán az összegyűjtött anyagot a feletteseim elé tártam. Kivették a kezemből az ügyet, az ügyészhez került, s most már rajta múlt minden. Ő pedig úgy döntött, hogy vádat emel – semmi mást nem tehetett – a bizonyítékok alapján. Így aztán James Bentleyt letartóztatták, bíróság elé ál ították, megfelelőképpen lefolytatták a tárgyalást, és bűnösnek nyilvánították. Semmi egyebet nem tehettek a bizonyítékok alapján. Az esküdtszéknek pedig bizonyítékok alapján kel döntenie, és nem mondhatnám, hogy bármi aggályuk lett volna. Nem. Inkább azt mondhatom, kifejezetten elégedettek voltak, hogy bűnösnek találták. 
 	– De maga – nem elégedett? 
 	– Nem. 
 	– Miért? 
 	Spence 
 	főfelügyelő 
 	felsóhajtott. 
 	Nagy 
 	kezével
 	elgondolkodva dörzsölte meg az ál át. 
 	– Nem is tudom. Úgy értem, nem tudom okát adni –
 	megfogható okát. Merem ál ítani, hogy az esküdtszék gyilkost látott benne, én nem – én pedig jóval többet tudok a gyilkosokról, mint ők. 
 	– Persze, persze, hiszen maga szakértő. 
 	– Először is, tudja, Bentley nem fölényes. Egyáltalán nem az. Az én tapasztalataim szerint pedig az effajták általában fölényesek. Átkozottul el vannak telve önmagukkal. Mindig azt képzelik, hogy rá tudják szedni az embert. Mindig meg vannak győződve arról, hogy rendkívül ügyesen csinálták az egészet. És ha már a tárgyalóteremben vannak, s tudniuk kel , hogy büntetés vár rájuk, valami furcsa módon még mindig élvezik az egészet. Rivaldafényben ál nak. Az események középpontjában. Főszerepet játszanak – talán először életükben. Szóval, tudja… fölényesek. 
 	Spence valami megfel ebbezhetetlen hangsúl yal ejtette ki ezt a szót. 
 	– Ugye érti, mire gondolok, M Poirot? 
 	– Pontosan értem. Es ez a James Bentley nem így viselkedett? 
 	– Nem. Bentley csak… egyszerűen csak halálra volt rémülve. Kezdettől fogva halálra volt rémülve. És némelyek szerint ez csak a bűnösségét bizonyítja. Szerintem azonban korántsem. 
 	– Nem, egyetértek magával. Milyen ember ez a James Bentley? 
 	– Harminchárom éves, középtermetű, a bőre sápadt, szemüveget visel és…
 	Poirot félbeszakította a litániát. 
 	– Nem, én nem a külső adottságaira gondolok. Milyen fajta személyiség? 
 	– Ó, vagy úgy. – Spence főfelügyelő eltöprengett. – Nem valami megnyerő fickó. Ideges a fel épése. Nem képes egyenesen az ember szemébe nézni. Oldalvást laposan pil antgat mindenkire. Ennél kedvezőtlenebbül nem is lehetne már viselkedni az esküdtszék előtt. Néha túlságosan tisztelettudó, néha nyers. Van, amikor értelmetlenül handabandázik. 
 	Elhal gatott, azután társalgási hangsúl yal tette hozzá:
 	– Alapjában véve félénk fickó. Volt egy ilyen unokatestvérem. Az ilyenek, ha valami kínos helyzetbe kerülnek, olyan ostoba hazugságokat találnak ki, amit senki nem hisz el. 
 	– Nem úgy hangzik, mintha valami vonzó fickó lenne a maga James Bsntleyje. 
 	– Ő, nem is az. Nehéz volna őt megszeretni. De ennek el enére nem akarom, hogy felakasszák. 
 	– És gondolja, hogy felakasztják? 
 	– Semmi okát nem látom az el enkezőjének. Az ügyvédje valószínűleg fel ebbezni fog, de nincs mire építeni, merő
 	formaság lesz az egész. Nem úgy nézem, hogy bármi eredményre számíthatna. 
 	– Jó ügyvédje van? 
 	– A fiatal Graybrookot rendelték ki hivatalból védőjéül. 
 	Mondhatom, igazán lelkiismeretesen látta el a feladatát, és mindent elkövetett, amit csak tudott. 
 	– Szóval, a tárgyalást tisztességesen folytatták le, és esküdtszék ítélkezett fölötte. 
 	– Igen. Jó, átlagos esküdtszék volt. Hét férfi, öt nő, valamennyien rokonszenves, méltányos emberek. Az öreg Stanisdale volt a bíró. Lelkiismeretes és igazságos – nem befolyásolható. 
 	– S így a törvények szerint – James Bentleynek semmi oka a panaszra? 
 	– Ha olyasmiért akasztják fel, amit nem követett el, bizony van oka panaszra. 
 	– Igen helyes észrevétel. 
 	– És az ő ügye végtére az én ügyem is volt; én gyűjtöttem a bizonyítékokat, én ál ítottam össze őket – és ezeknek a bizonyítékoknak az alapján ítélték el. Nekem pedig ez nem tetszik, M Poirot, egyáltalán nem tetszik. 
 	Hercule Poirot jó ideig elnézte Spence felügyelő vörös, feldúlt ábrázatát. 
 	– Eh bien – szólalt meg végül. – Mit javasol? 
 	Spence rendkívül zavartnak tűnt. 
 	– Gondolom, igen jól tudja, mi következik. A Bentley-ügyet lezárták. Máris új eseten dolgozom – sikkasztási ügy. Ma este fel kel mennem a Scotland Yardra. Nem vagyok szabad ember. 
 	– Én viszont nyilván az vagyok… Spence egy csöppet szégyenkező arccal bólintott. 
 	– Eltalálta. Biztosan azt gondolja, hogy ez szemtelenség. 
 	De nem jut eszembe semmi egyéb. Semmiféle más mód. 
 	Mindent megtettem annak idején, amit csak tudtam, figyelembe vettem valamennyi eshetőséget, amit csak lehetett. És nem jutottam semmire. Nem is hiszem, hogy valaha is tovább jutnék. Ám ki tudja, magával talán másként ál a dolog. Maga – bocsássa meg, hogy így fejezem ki magamat – egész különös módon nézi a dolgokat. És ebben az esetben talán éppen erre van szükség. Mert ha nem James Bentley gyilkolta meg azt az asszonyt, hát valaki más gyilkolta meg. Mrs. McGinty nem verte fejbe önmagát. Maga talán kiderít valamit, ami elkerülte az én figyelmemet. Persze, semmi oka sincs rá, hogy akár az uj át is megmozdítsa ebben az ügyben. Iszonyú szemtelenség, hogy egyáltalán megkérem rá. De hát, így ál a dolog. Azért jöttem ide, mert semmi egyéb nem jutott az eszembe. De ha nem akarja magát beleártani – és miért is akarná…
 	Poirot félbeszakította. 
 	– Ó, hát éppenséggel volna okom. Van szabad időm –
 	túlságosan is sok van. És felkeltette az érdeklődésemet. 
 	Igen, rendkívül kíváncsivá tett. Ez valóságos kihívás az agyam kis szürke sejtjei számára. Azután meg, lelki szemeim látják magát a kertjében, úgy hat hónap múlva, amint ültet, talán éppen rózsabokrokat – s amint ülteti őket, nem érez olyan örömöt, mint kel ene, mert a gondolatai hátterében valami kel emetlen érzés húzódik meg, egy emlék, melyet igyekszik elhessegetni, s én nem akarom, hogy ilyen érzése legyen, barátom. Végül pedig – Poirot kihúzta magát ültében, és energikusan bólintott –
 	
 	következik a dolog lényege. Ha egy ember nem követett el egy gyilkosságot, nem lehet felakasztani érte. –
 	Elhal gatott, majd hozzátette: – De tegyük fel, hogy mégis ő
 	gyilkolta meg azt az asszonyt? 
 	– 
 	Ebben 
 	az 
 	esetben 
 	igen 
 	hálás 
 	leszek, 
 	ha
 	meggyőződhetem róla. 
 	– És különben is, két fej többet ér, mint egy. Voilá, így hát ezt tisztáztuk. Akkor sürgősen belevetem magamat az ügybe. Világos, hogy nincs veszteni való idő. A nyom máris kihűlt. Mikor gyilkolták meg Mrs. McGintyt? 
 	– Tavaly november huszonkettedikén. 
 	– Akkor azonnal térjünk a lényegre. 
 	– Elhoztam a feljegyzéseimet, itt hagyhatom őket. 
 	– Helyes. E pil anatban csak az ügy körvonalaival kel foglalkoznunk. Ha nem James Bentley gyilkolta meg Mrs. 
 	McGintyt, akkor ki tette? 
 	Spence vál at vont, és elkeseredetten mondta:
 	– Amennyire én látom, senki sem jöhet szóba. 
 	– Csakhogy ezt a választ mi nem fogadjuk el. Namármost, minthogy minden gyilkosságnak van indítéka, milyen indítéka lehet Mrs. McGinty meggyilkolásának? Irigység, bosszú, féltékenység, félelem, pénz? Vegyük az utolsót, a legegyszerűbbet? Kinek volt anyagi haszna a halálából? 
 	– Senkinek sem valami sok. Kétszáz fontja volt a Takarékbankban. Ez az unokahúgára szál . 
 	– Kétszáz font nem valami sok – de bizonyos körülmények között ez is elég lehet. Akkor nézzük csak az unokahúgát. 
 	Bocsásson meg, barátom, hogy a maga nyomaiban haladok. Tudom, magának is végig kel ett rágnia magát mindezen. De nekem is végig kel mennem az ön által már megtett úton. 
 	Spence bólintott hatalmas fejével. 
 	.- 
 	Természetesen, 
 	nézzük 
 	csak 
 	az 
 	unokahúgát. 
 	Harmincnyolc éves, férjezett. A férje az építőiparban dolgozik – szobafestő. A munkaadói jó véleménnyel vannak róla, hosszú ideje ugyanott dolgozik, értelmes fickó, nem bolond. Az asszony kedves, fiatal nő, egy kicsit túlságosan sokat beszél, s a maga jóságos módján, úgy tűnik, szerette a nagynénjét. Egyiküknek sem volt sürgős szüksége kétszáz fontra, bár, mondhatom, igazán örültek neki. 
 	– És mi történt a házzal? Azt is ők öröklik? 
 	– Mrs. McGinty csak bérelte a házat. A tulajdonos a bérlettörvény értelmében nem tehette ki az öregasszonyt. 
 	De most, hogy meghalt, nem hinném, hogy az unokahúgáék átvehetnék a bérleményt – egyébként nem is tartanak rá igényt. Külön házban laknak, egy kis modern, községi bérházban, s rendkívül büszkék rá. – Spence sóhajtott. – Kimerítően foglalkoztam az unokahúgával és a férjével. Gondolhatja, hogy őket gyanúsítottam elsősorban. 
 	De nem találtam semmit. 
 	– Bien. Most pedig beszéljünk magáról Mrs. McGintyről. Írja le nekem azt az asszonyt – és kérem, ne csak a fizikai tulajdonságait. 
 	Spence elvigyorodott. 
 	– Nem akar rendőrségi személyleírást? Nos, hatvannégy éves volt. Özvegy. A férje Kilchesterben dolgozott, Hodges textilboltjában. 
 	Körülbelül 
 	két 
 	éve 
 	halt 
 	meg. 
 	Tüdőgyul adásban. Azóta Mrs. McGinty naponta eljárt több házhoz is a környéken. Bejárónőként dolgozott. Broadhinny kis falu, az utóbbi időben települt be. Egy-két nyugdíjas, egy nagyiparos, társtulajdonos valami gépipari műveknél, egy orvos meg effélék. Nagyon jó a busz- és vonat-
 	összeköttetés Kilchester és Cul enquay felé, amely, mint gondolom, tudja, eléggé kiépült nyaralóhely. Mindössze tizenhárom kilométerre van, de maga Broadhinny még mindig bájos, falusias hely – vagy négyszáz méternyire a Drymouth és Kilchester felé vezető országúttól. Poirot bólintott. 
 	– Mrs. McGinty házikója egyike annak a négy régi, szalmatetős háznak, amely a falu központját képezi. A másik háromban a posta, a bolt, egyikben meg mezőgazdasági munkások laknak. 
 	– Mrs. McGinty tehát albérlőt tartott? 
 	– Igen. Azelőtt nyaralóknak adta ki a szobát, de mióta a férje meghalt, ál andó lakója volt. James Bentley hónapok óta nála lakott. 
 	– És így jutunk el James Bentleyhez? 
 	
 	– 
 	Bentley 
 	utoljára 
 	Kilchesterben 
 	dolgozott 
 	egy
 	ingatlanügynökségnél. 
 	Azelőtt 
 	az 
 	anyjával 
 	lakott
 	Cul enquayben. Az anyja sokat betegeskedett, ő gondozta, és nemigen járt el sehova. Mikor meghalt az anyja, megszűnt az életjáradék is, amit kapott. Bentley eladta a kis házat, és munkát keresett. Tanult ember, de nincs semmiféle különleges képesítése, se képessége, és mint mondom, nem valami rokonszenves a modora. Nehezen tudott munkát találni. Végül is felvették a Breather és Scuttle ingatlanügynökséghez. Meglehetősen másodrangú cég. Kétlem, hogy Bentley különösképpen eredményesen vagy sikeresen működött volna. Aztán csökkentették a személyzetet, és elbocsátották. Más munkát nem talált, a pénze pedig elfogyott. Általában havonta fizetett a szobáért Mrs. McGintynek. Az asszony reggelit és vacsorát is adott neki, mindezért három fontot kért hetenként – mindent beleértve, teljesen méltányos ár. Bentley már két hónapja nem fizetett, csaknem kimerítette anyagi forrásait. Más lakást nem talált, az asszony pedig sürgette a tartozásai miatt. 
 	– És Bentley tudta, hogy Mrs. McGinty harminc fontot tart otthon? S ha már erről van szó, miért tartotta a pénzt a házban, ha egyszer folyószámlája volt a Takarékbankban? 
 	– Mert nem bízott a kormányban. Azt szokta mondani, hogy már kétszáz fontot bezsebeltek a pénzéből, többet nem kapnak. Olyan helyen akarta tartani, ahol bármelyik pil anatban hozzányúlhat. Ezt mesélte az embereknek. A pénzt a hálószobája egyik laza padlódeszkája alatt tartotta
 	– meglehetősen kézenfekvő helyen. James Bentley elismerte, tudott róla, hogy ott a pénz. 
 	– Roppant előzékeny dolog Bentleytől. S az unokahúga és a férje is tudott a dologról? 
 	– Ó, hogyne. 
 	– Akkor hát visszaérkeztünk az első kérdésemhez. Hogy halt meg Mrs. McGinty? 
 	– November huszonkettedikén éjszaka halt meg. A boncoló rendőrorvos szerint este hét és tíz óra között. 
 	Megvacsorázott – füstölt heringet evett és margarinos kenyeret. Valamennyi tanú szerint általában fél hátkor szokott vacsorázni. Ha a szóban forgó estén is követte ezt a szokását, akkor az emésztése alapján az ál apítható meg, hogy fél kilenckor, kilenckor gyilkolták meg. James Bentley, tulajdon val omása szerint, aznap este negyed nyolctól kilencig sétálni volt. Általában sétálni ment esténként, sötétedés után. Tulajdon elbeszélése szerint kilenc körül ért haza (volt saját kulcsa), és egyenesen felment az emeletre a szobájába. Mrs. McGinty mosdókkal is felszerelte a hálószobákat, a nyaralóvendégek miatt. 
 	Bentley fél órát olvashatott, aztán lefeküdt. Semmi rendkívülit nem hal ott és nem vett észre. Másnap reggel lement a földszintre, és benézett a konyhába, de senki nem volt odabenn, s a reggelinek nyomát sem látta. Azt mondja, habozott egy kicsit, és azután kopogott Mrs. McGinty ajtaján, de nem kapott választ. 
 	Azt hitte, az asszony elaludt, és nem akart tovább kopogtatni. Aztán jött a pék, s James Bentley felment az emeletre, és ismét kopogtatott, és ezután, mint már mondtam, a pék elment a szomszédba, áthívta Mrs. El iotot, aki végül felfedezte a holttestet, és hisztériás jelenetet rendezett. Mrs. McGinty a nappali padlóján feküdt. 
 	Olyasfajta tárggyal vágták tarkón, mint egy meglehetősen éles húsbárd. Azonnal beál t a halál. A fiókokat kiráncigálták, a tartalmukat szétszórták, a hálószoba padlójának laza deszkáját felfeszítették, a rejtekhely pedig üres 
 	volt. 
 	Valamennyi 
 	ablak 
 	csukva 
 	és 
 	belülről
 	bereteszelve. Semmi jele nem látszott, hogy babráltak volna rajtuk, vagy kívülről törtek volna be. 
 	– Ebből az következik – jegyezte meg Poirot –, hogy vagy James Bentleynek kel ett meggyilkolnia, vagy az asszony maga engedte be a gyilkosát, Bentley távol étében. 
 	– Pontosan. Nem történt sem betörés, sem rablás. 
 	Namármost, kit engedett volna be az asszony? Egyik szomszédot, az unokahúgát vagy annak a férjét. Ezzel leegyszerűsödik 
 	a 
 	dolog. 
 	A 
 	szomszédokat
 	kiküszöbölhetjük. Az unokahúg és a férje moziban volt aznap este. Ám lehetséges, persze, csak lehetséges, hogy vagy az egyik, vagy a másik észrevétlenül távozott a moziból, öt kilométert kerékpározott, meggyilkolta az öregasszonyt, a házon kívül elrejtette a pénzt, és észrevétlenül visszatért a moziba. Megvizsgáltuk ezt a lehetőséget is, de nem találtunk rá semmiféle bizonyítékot. 
 	És miért rejtették volna el a pénzt Mrs. McGinty házán kívül, ha már így ál a dolog? Olyan helyre, ahonnét nehéz elvinni később? Miért nem valahol útközben? Csak egyetlen oka lehet annak, hogy ott rejtették el, éspedig…
 	Poirot fejezte be helyette a mondatot. 
 	– Éspedig az, hogy az il ető ott lakott a házban, de nem akarta a tulajdon szobájában, sem máshol a házon belül elrejteni. Vagyis: James Bentley a tettes. 
 	– Ez az. Mindenütt, mindig Bentleybe botlik az ember. 
 	Végül pedig ott a vérfolt a kézelőjén. 
 	– Milyen magyarázatot adott erre? 
 	– Azt mondta, úgy emlékszik, előző napon hozzáért valamihez a hentesnél. Maszlag! Nem ál ati vér volt. 
 	– S ragaszkodott ehhez a történethez? 
 	– Nem túlságosan. A tárgyaláson már egész más mesét adott elő. Tudja, a kézelőjén egy hajszál is volt, egy véres hajszál, Mrs. McGinty hajából. Ezt meg kel ett magyaráznia valamilyen módon. Akkor elismerte, hogy előző éj el, amikor hazatért a sétából, bement Mrs. McGinty hálószobájába. Azt mondta, miután kopogott, belépett, és ott találta az asszonyt a padlón, holtan. Föléje hajolt, és megérintette, hogy megbizonyosodjék a dologról. Aztán elveszítette a fejét. Mint mondta, mindig is irtózott a vértől. 
 	Teljesen összeomlott, amint a szobájába vánszorgott, s szinte elájult. Reggel képtelen volt rávenni magát, hogy elismerje, tudott róla, mi történt. 
 	– Igen gyanús történet – jegyezte meg Poirot. 
 	– Igen, valóban az. És tudja – mondta elgondolkozva Spence –, tulajdonképpen igaz is lehet. Az ilyesmit egy átlagember vagy egy esküdtszék aligha képes elhinni. De én már akadtam össze ilyen emberekkel. Nem az összeomlása történetére gondolok. Úgy értem, olyanokkal, akik olyan helyzetbe kerültek, ami felelősségteljes cselekvést kíván, s egyszerűen képtelenek voltak szembenézni vele. Gyámoltalanok hozzá. Bentley, mondjuk, belép, és ott találja az asszonyt. Tudja, hogy tennie kel ene valamit – a rendőrséget hívni – átmenni a szomszédhoz – a megfelelő dolgot tenni, bármi legyen is az. De visszaretten. 
 	Azt gondolja: „Egyáltalán nem kel tudnom az egészről. 
 	Tegyük fel, hogy nem is jöttem be ide ma éj el. Felmegyek és lefekszem, mintha be sem léptem volna ebbe a szobába…” E mögött, persze, félelem húzódik meg, félelem attól, hogy meggyanúsíthatják: része van a dologban. Úgy véli, ameddig csak lehet, távol tartja magát az egésztől. Hát így viselkedik az ostoba balek, így keveredik bele az ügybe – míg aztán nyakig benne van. 
 	Spence elhal gatott. 
 	– Lehet, hogy így történt – mondta. 
 	– Lehet – bólintott elgondolkozva Poirot. 
 	– Avagy, meglehet, ez volt a legjobb mese, amit a védőügyvédje ki tudott találni a számára. De hát, nem tudom. A kilchesteri kávéházban, ahol általában ebédelni szokott, azt mondta a pincérnő, többnyire olyan asztalt választott, amelynél a fal felé vagy egy sarok felé tudott fordulni, hogy ne lássa az embereket. Ilyenfajta fickó volt –
 	egy kicsit félnótás. De annyira azért nem volt félnótás, hogy gyilkos váljék belőle. Nincs üldözési mániája, sem semmi efféle baja. 
 	Spence reménykedve nézett Poirot-ra, de Poirot nem válaszolt. Homlokát összeráncolva töprengett. 
 	A két férfi csendben ült egy ideig. 
 	HARMADIK FEJEZET
 	Végül Poirot összeszedte magát. – Eh bien – mondta sóhajtva. – Az anyagi indíték lehetőségét kimerítettük. 
 	Térjünk át a többi feltevésre. Volt el ensége Mrs. McGintynek? Félt valakitől? 
 	– Semmi jele ilyesminek. 
 	– Mit mondtak a szomszédai? 
 	– Nem sokat. Talán nem mondtak túlságosan sokat a rendőrségnek, de nem hiszem, hogy bármit is eltitkoltak volna. Magának való asszony volt, azt mondták. De hát ezt természetes dolognak lehet tekinteni. Tudja, M Poirot, a mi falunkban nem valami barátkozók az emberek. Ezt az evakuáltak is tapasztalták a háború alatt. Mrs. McGinty napja nagy részét a szomszédokkal töltötte, mégsem volt bizalmas viszonyban velük. 
 	– Mióta lakott itt? 
 	– Azt hiszem, úgy tizennyolc-húsz éve. 
 	– És azelőtt, negyven évig? 
 	– Semmiféle titokzatosság nem veszi körül. Egy észak-devoni földműves lánya. A férjével együtt egy ideig Ilfracombe mel ett laktak, azután átköltöztek Kilchesterbe. A helység túlsó végén volt egy kis házuk, de minthogy nedvesnek találták, átköltöztek Broadhinnybe. Ahogy látom, a férje csendes, rendes, finom lelkű ember lehetett –
 	nemigen járt el a kocsmába se. Minden rendkívül tisztességesnek és középszerűnek látszik körülöttük. Sehol semmi titok, semmi rejtegetnivaló. 
 	– S az asszonyt mégis meggyilkolták? 
 	– Meggyilkolták. 
 	– Az unokahúga nem tud róla, hogy valaki haragudott volna a nagynénjére? 
 	– Azt mondja, hogy nem. 
 	Poirot elkeseredetten dörzsölte meg az orrát. 
 	– Tudja, barátom, sokkal könnyebb lenne, ha, hogy úgy mondjam, Mrs. McGinty nem Mrs. McGinty lett volna. Ha olyan személy lett volna, akit a Titokzatos Asszonynak neveznek – egy asszony, akinek múltja van. 
 	– Nos, hát neki pedig nem volt – jelentette ki egykedvűen Spence. – Egyszerűen Mrs. McGinty volt, egy többé-
 	kevésbé műveletlen asszony, aki albérlőt tartott, és bejárónőként 
 	dolgozott. 
 	Ezerszámra 
 	élnek 
 	ilyenek
 	Angliában. 
 	– De nem gyilkolják meg valamennyiüket. 
 	– Nem. Efelől biztosíthatom. 
 	– Akkor hát miért gyilkolták meg Mrs. McGintyt? A nyilvánvaló választ nem fogadjuk el. Mi marad hátra? Az unokahúga valószerűtlen árnyalakja. Vagy egy ismeretlen még 
 	valószerűtlenebb 
 	árnyalakja. A 
 	tények? 
 	Ám
 	ragaszkodjunk a tényekhez. Mik a tények? Egy öreg bejárónőt meggyilkolnak. Egy félénk és faragatlan fiatalembert letartóztatnak és elítélnek gyilkosságért. Miért tartóztatták le James Bentleyt? 
 	Spence Poirot-ra bámult. 
 	
 	– Az el ene val ó bizonyítékok alapján. Elmondtam már magának, hogy…
 	– Igen. Bizonyítékok. De mondja meg nekem, kedves Spence-em, valódi bizonyítékok voltak-e, vagy kimódoltak? 
 	– Kimódoltak? 
 	– Igen. Ha elfogadjuk azt a feltevést, hogy James Bentley ártatlan, 
 	két 
 	lehetőség 
 	marad. 
 	A 
 	bizonyítékokat
 	szándékosan hozták létre, hogy rá tereljék a gyanút. Vagy Bentley egyszerűen a körülmények szerencsétlen áldozata. 
 	Spence eltöprengett. 
 	– Igen. Értem, mire gondol. 
 	– Semmi nem val arra, hogy az előbbi lenne a helyzet. Ám az el enkezőjére sem mutat semmi. A pénzt el opták, és a házon kívül rejtették el, olyan helyen, ahol könnyű
 	megtalálni. Ha a saját szobájában van elrejtve, az már egy kicsit sok lett volna ahhoz, hogy a rendőrség bevegye. A gyilkosságot olyan időpontban követték el, amikor Bentley, szokása szerint, magányosan sétált. Valóban úgy került a vérfolt a kabátuj ára, amint elmondta a tárgyaláson, vagy ezt is kimódolták? Valaki meglökte a sötétben, és áruló nyomot kent a kabát-uj ára? 
 	– Azt hiszem, maga már egy kicsit messzebbre megy, M
 	Poirot. 
 	– Meglehet, meglehet. De messzire kel menni. Azt hiszem, ebben az esetben olyan messzire kel mennünk, ahol a képzelőerő már nem is látja tisztán az utat… Mert tudja, mon cher Spence, ha Mrs. McGinty csak egy közönséges bejárónő, akkor a gyilkosnak kel rendkívüli személynek lennie. Igen – ebből nyilvánvalóan ez következik. Ebben az ügyben nem az áldozat, hanem a gyilkos az érdekes. 
 	Legtöbb bűntettnél nem ez a helyzet. Általában az ügy nehézsége az áldozat személyiségében rejlik. Engem általában a néma halott érdekel. A gyűlöletük, a szerelmeik, a cselekedeteik. És ha az ember igazán megismeri a meggyilkolt áldozatot, az áldozat beszélni kezd, s a halott ajak egy nevet formál – azt a nevet, amelyet az ember meg akar tudni. 
 	Spence, úgy tűnt, kényelmetlenül érzi magát. Ezek a külföldiek! – mintha ezt mondta volna magában. 
 	
 	– De itt – folytatta Poirot – másként ál a dolog. Itt feltételezünk egy fátyol al leplezett személyiséget – egy alakot, aki még mindig sötétségben rejtőzködik. Hogy halt meg hát Mrs. McGinty? Miért halt meg? Erre nem akkor kapunk választ, ha Mrs. McGinty életét tanulmányozzuk. A gyilkos személye adja meg erre a választ. Egyetért velem ebben? 
 	– Azt hiszem – válaszolta óvatosan Spence főfelügyelő. 
 	– Valaki azt akarta… de mit? Lesújtani Mrs. McGintyre? Vagy Jarmes Bentleyre akart lesújtani? 
 	A főfelügyelő kétkedő hümmögést hal atott. 
 	– Igen, igen, először ezt kel eldöntenünk. Ki az igazi áldozat? Kit szántak áldozatul? 
 	Spence hitetlenkedve kiáltott fel: – Maga igazán azt hiszi, hogy valaki képes volna leütni egy tökéletesen ártalmatlan öregasszonyt, csak hogy valaki mást felakasszanak a gyilkosságért? 
 	– Ahogy mondják, nem lehet omlettet készíteni, ha nem törjük fel a tojást. Ezúttal Mrs. McGinty lenne a tojás, James Bentley pedig az omlett. Éppen ezért, most mesélje el nekem, mit tud James Bentleyről. 
 	– Nem sokat. Az apja orvos volt, akkor halt meg, amikor Bentley kilencéves volt. A fiú egy kisebb magániskolába járt, katonai szolgálatra alkalmatlannak minősült, gyenge volt a tüdeje, a háború alatt az egyik minisztériumban dolgozott, és együtt lakott igencsak uralkodni vágyó anyjával. 
 	– Nos – jelentette ki Poirot –, ebben már rejlenek bizonyos lehetőségek… Több, mint a Mrs. McGinty élettörténetében. 
 	– Maga komolyan hiszi azt, amit felvet? 
 	– Nem, én egyelőre még nem hiszek semmit. De azt kijelentem, hogy két különböző vonal van, amelyen a kutatást végezhetjük, és igen hamar el kel döntenünk, melyik a helyes irány, merre induljunk. 
 	– Hogy akarja elkezdem a munkát, M Poirot? Segíthetek valamiben? 
 	– Először is beszélni akarok James Bentleyvel. 
 	– Ezt el lehet intézni. Majd felveszem a kapcsolatot az ügyvédjével. 
 	
 	– Azután, persze, a beszélgetés tárgyától és eredményétől függően – amiben nem reménykedem túlságosan –, lemegyek Broadhinnybe. Ott pedig, a maga jegyzeteinek segítségével, amilyen gyorsan csak lehet, én is átkutatom a terepet, amelyen maga haladt előttem. 
 	– Ha netán elkerülte volna a figyelmemet valami – jegyezte meg szárazon mosolyogva Spence. 
 	– Inkább azt mondanám, hátha bennem más gondolatokat ébreszt némely részlet, mint magában. Az emberi reakciók különbözőek, s az emberi tapasztalatok is. Az, hogy egy gazdag pénzember hasonlított egy szappanfőzőhöz, akit valaha 
 	Liége-ben 
 	ismertem, 
 	igen 
 	messzemenő
 	következményeket eredményezett. De felesleges ebbe belemennünk. Egyelőre csak annyit szeretnék, hogy kiküszöbölhessek néhány helytelen irányt, mint említettem. 
 	És mivel a McGinty- vonal az első számú irány, amerre indulhatunk, a kiküszöbölése – nyilvánvalóan gyorsabban és könnyebben fog menni, mint a második számú irányban próbálkozni. Namármost, hol lakhatnék Broadhinnyben? 
 	Van ott valami tűrhetően kényelmes vendégfogadó? 
 	– A Három Kacsa vendéglő, de ott nem adnak ki szobákat, öt kilométernyire van Cul avon, ott a Bárány fogadó, de magában Broadhinnyben is van penzió. Valójában nem is igazi penzió, csak egy vén udvarház, a tulajdonosok, egy fiatal házaspár, fizetővendégeket tartanak. Nem hinném –
 	jegyezte meg Spence –, hogy túlságosan kényelmes hely. 
 	Hercule Poirot gyötrelmesen lehunyta a szemét. 
 	– Ha szenvednem kel , hát szenvedni fogok – jelentette ki. –
 	Meg kel lennie. 
 	– Nem is tudom, milyen szerepben kel ene odamennie –
 	folytatta bizonytalanul Spence, szemügyre véve Poirot-t. –
 	Talán operaénekesnek adhatná ki magát. Elvesztette a hangját. Pihennie kel . Ez megteszi. 
 	– Én – közölte Hercule Poirot, olyan hangsúl yal, mint akinek királyi vér csörgedezik az ereiben – önmagámként fogok odamenni. 
 	Spence ajkát biggyesztve fogadta ezt a kijelentést. 
 	– Gondolja, hogy tanácsos ez? 
 	– Úgy gondolom, hogy elengedhetetlen! Valóban elengedhetetlen. Gondolja meg, cher ami, az idővel ál unk szemben. Mit tudunk? Semmit. Tehát az egyetlen remény, hogy odamegyek, és úgy teszek, mintha sok mindent tudnék. Én vagyok Hercule Poirot. Én vagyok a nagy, a páratlan Hercule Poirot. És én, Hercule Poirot, nem vagyok elégedett a McGintyügyben hozott ítélettel. Nekem, Hercule Poirot-nak, igen erős a gyanúm, hogy mi is történt valójában. Van egy körülmény, amelyet egyedül én értékelek helyesen. Érti? 
 	– És azután? 
 	– És azután, amikor megfelelő hatást keltettem, megfigyelem a reakciókat. Mert ennek reakciókat kel kiváltania. Egészen bizonyos, hogy reakcióknak kel bekövetkezniük. 
 	Spence főfelügyelő aggodalmasan pil antott a kis emberre. 
 	– Ide figyeljen, M Poirot – mondta. – Ne induljon neki így, hogy bajt hozzon magára. Nem szeretném, ha történne magával valami. 
 	– Ám ha ez bekövetkezne, minden kétséget kizáró bizonyíték lenne, igaz? 
 	– Nem kívánok ilyen egyértelmű bizonyítékot – közölte Spence főfelügyelő. 
 	NEGYEDIK FEJEZET
 	Hercule Poirot határozott el enszenvvel nézett körül a szobában, amelyben ál t. Kel emes arányú szoba volt, ám vonzereje ezzel ki is merült. Poirot sokatmondó fintort vágott, amint gyanakodva végighúzta uj át a könyvszekrény tetején. Pontosan amint gyanította: poros! Óvatosan leült egy pamlagra, amelynek törött rugói szomorúan süppedtek be alatta. A két kifakult karosszék, tudta, alig jobb ennél. A harmadik, valamivel kényelmesebb karosszékből egy hatalmas, vad külsejű kutya, amelyről Poirot azt gyanította, hogy rühes, mordult fel ültében. 
 	A szoba tágas volt, falait megfakult Morris-tapéta borította. A falon visszataszító témájú acélmetszetek lógtak kajlán, egy-két jó olajfestmény társaságában. A székek huzata éppolyan fakó volt, mint amilyen piszkos, a szőnyegen lyukak tátongtak, s a mintája sosem lehetett valami elragadó. Rengeteg különféle csecsebecse hevert ötletszerűen elszórva imitt-amott. Zsúrasztalok imbolyogtak veszedelmesen, görgőik hiányában. Egy ablak nyitva ál t, szemmel láthatólag a világon semmiféle hatalom nem volt képes ismét bezárni. Az ajtó ideiglenesen csukva volt ugyan, ám nem tűnt valószínűnek, hogy így is marad. 
 	Elromlott a zárja, s minden szél ökésre kivágódott, és a hideg szélroham csak úgy örvénylett a szobában. 
 	Szenvedek – jelentette ki magában Hercule Poirot, mélységes önsajnálattal. – Igazán szenvedek. 
 	Az ajtó kivágódott, a szél és Mrs. Summerhayes együtt jöttek be rajta. Az asszony körül-pil antott a helyiségben, valakinek visszakiáltott a távolba, hogy „Micsoda?”, majd ismét kiment, 
 	Mrs. Summerhayesnek vörös haja volt és bájos, szeplős arca, s általában szórakozottan le- letette valahol a tárgyakat, vagy éppen kereste őket. 
 	Hercule Poirot talpra ugrott, és becsukta az ajtót. 
 	Ám az néhány pil anat múlva ismét feltárult, és Mrs. 
 	Summerhayes visszatért. Ezúttal kést és egy nagy, zománcozott tálat hozott magával. 
 	A távolban egy férfihang harsant fel:
 	– Maureen, ez a macska megint hányt. Mit csináljak vele? 
 	– Jövök, drágám – kiáltotta Mrs. Summerhayes –, tarts ki! 
 	Ledobta a tálat és a kést, és ismét kiment. Poirot megint felál t, és becsukta az ajtót. 
 	– Határozottan szenvedek – mondta. 
 	Egy kocsi ál t meg odakint, a hatalmas kutya leugrott a székről, és fokozódó hangerővel ugatni kezdett. Az ablak előtt ál ó kis asztalra vetet le magát, s az asztalka recsegve-ropogva összecsuklott. 
 	– Enfin – sóhajtotta Hercule Poirot. – C’est insupportable. 
 	Az ajtó kivágódott, a szél végigsöpört a szobán, s a kutya még mindig ugatva kirohant. Behal atszott Maureen szárnyaló, harsány, tiszta hangja. 
 	– Johnnie, mi az ördögnek hagytad nyitva a hátsó ajtót? 
 	Ezek az átkozott tyúkok bementek a kamrába. 
 	– És ezért – mondta érzéssel Hercule Poirot –, ezért fizetek én heti hét guinea-t! 
 	Az ajtó egy dörrenéssel becsapódott. Az ablakon át behal atszott a dühös tyúkok hangos kotkodácsolása. 
 	Akkor az ajtó ismét feltárult, Maureen Summerhayes lépett be, és örömteli kiáltással fedezte fel a tálat. 
 	– Nem tudtam elképzelni, hol hagytam. Rettenetes nagy baj lenne, Mr. khm… úgy értem, nagyon zavarja, ha itt vágom fel a zöldbabot? A konyhában borzalmas a szag. 
 	– El vagyok ragadtatva, madame. 
 	Talán nem ez volt a legtalálóbb kifejezés, de közel ál t hozzá. Huszonnégy óra alatt ez volt az első alkalom, hogy Poirot esélyt látott egy hat másodpercnél tovább tartó beszélgetésre. 
 	Mrs. Summerhayes ledobta magát egy székre, s dühödt energiával és meglehetősen ügyetlenül vágni kezdte a babot. 
 	– Remélem – kezdte –, nem érzi magát borzasztóan kényelmetlenül. Csak szóljon, ha valamit másképp szeretne. 
 	Poirot már eljutott arra a véleményre, hogy az egyetlen dolog amit egyáltalán el tud viselni Long Meadowsban, a háziasszonya. 
 	– Ön igazán nagyon kedves, madame – válaszolta udvariasan. – Csak azt kívánom, bár ál na módomban az ön számára megfelelő személyzetről gondoskodni. 
 	– Személyzet! – sikkantott Mrs. Summerhayes. – Ugyan miben bizakodhatom. Még egy bejárónőt sem tudok szerezni. Az egyetlen jó bejárónőnket meggyilkolták. Ilyen az én szerencsém. 
 	– Bizonyára Mrs. McGintyről van szó – jegyezte meg gyorsan Poirot. 
 	– Igen, Mrs. McGintyről. Úristen, mennyire hiányzik nekem az az asszony. Persze, nagy izgalmat okozott a dolog akkoriban. Ez volt az első gyilkosság, amely, hogy úgy mondjam, a családban történt valaha is, de mondtam is Johnnie-nak, hogy számunkra piszok balszerencsét jelentett. Egyszerűen nem tudok meglenni Mrs. McGinty nélkül. 
 	– Annyira kedvelte? 
 	– Megbízható volt. Eljött minden hétfő délután és csütörtök délelőtt, mint a vekker. Most Mrs. Burp jár hozzám az ál omásról, öt gyereke van, meg a férje. Hát persze hogy sose jön el. Vagy leissza magát a férje, vagy a gyerekek vagy az idős anyja kap valami undorító betegséget. Az öreg McGinty legalább egyedül volt, legfeljebb ő maga ivott egy kicsit, de igazán el kel ismernem, ez is ritkán fordult elő. 
 	– És mindig megbízhatónak és tisztességesnek találta? 
 	Megbízott benne? 
 	– Ó, sose emelt el semmit, még csak nem is torkoskodott. 
 	Persze, mindenbe beleütötte az orrát egy kicsit. Belenézett az ember leveleibe, meg effélék. De hát az ilyesmire mindenki el van készülve. Úgy értem, biztosan rettenetesen egyhangú az életük, igaz? 
 	– Mrs. McGintynek egyhangú élete volt? 
 	– Azt hiszem, rettenetesen – mondta Mrs. Summerhayes bizonytalanul. – Ál andóan csak térden ál va súrolni! És reggel, amikor megérkezik, más emberek piszkos edénye várja a mosogatóban, halomba rakva. Ha nekem kel ene ezzel szembenézni minden áldott nap, számomra határozottan 
 	megkönnyebbülést 
 	jelentene, 
 	ha
 	meggyilkolnának. Igazán. 
 	Az ablakban Summerhayes őrnagy arca jelent meg. Mrs. 
 	Summerhayes felugrott, kiborítva a babot, s az ablakhoz sietett, és teljesen kitárta. 
 	– Ez az átok kutya már megint megette a tyúkeledelt, Maureen. 
 	– Ő, az ördög vigye el, most majd ő fog hányni. 
 	– Ide nézz – Johnnie Summerhayes felmutatott egy zöld levelekkel teli szitát –, elég ez a spenót? 
 	– Már hogy lenne elég? 
 	– Nekem borzasztó soknak tűnik. 
 	– Főzés után körülbelül egy teáskanálnyi lesz belőle. Még mindig nem ismered a spenótot? 
 	– Ó, Uramisten! 
 	– Megjött a hal? 
 	– Nyoma sincs. 
 	– Az ördög vigye el, fel kel bontanunk valami konzervet. 
 	Igazán megtehetnéd, Johnnie. Egyiket, a sarokszekrényből. 
 	Azt, amelyikről úgy gondoltam, hogy egy kicsit megbuggyant. Azt hiszem, tulajdonképpen még egészen jó. 
 	– És mi legyen a spenóttal? 
 	– Majd én leszedem. 
 	Az asszony kiugrott az ablakon, s férj, feleség együtt távozott. 
 	– Nom d’un nom! – kiáltotta Poirot. Átvágott a szobán, és olyan szorosan becsukta az ablakot, ahogyan csak tudta. A szél erre hozta Summerhayes őrnagy hangját. 
 	– Mi a véleményed erről az új fickóról, Maureen? Nekem egy kicsit furcsának tűnik. Hogy is hívják? 
 	– Az előbb sem jutott az eszembe, amikor beszélgettem vele. Kénytelen voltam azt mondani, hogy Mr. khm… khm. 
 	Tudom már – Poirot. Francia. 
 	– Tudod, Maureen, nekem úgy tűnik, találkoztam már ezzel a névvel valahol. 
 	– Talán a Házi Dauervíz hirdetésén. Olyan, mint egy borbély. 
 	Poirot arca megrándult. 
 	– Nem, nem. Inkább valami kel emetlen dologgal kapcsolatban. Nem emlékszem pontosan. De biztos vagyok benne, hogy ismerős a neve. Legjobb lesz, ha gyorsan kipréseled belőle az első hét guinea-t. 
 	A hangok elhaltak. 
 	Hercule Poirot felszedegette a babot, amely szanaszét szóródott a padlón. Éppen, amikor befejezte, Mrs. 
 	Summerhayes ismét belépett a szobába. 
 	Udvariasan nyújtotta feléje. 
 	– Voici, Madame. 
 	– Ó, igazán köszönöm. Mondhatom, ez a bab egy kicsit feketének tűnik. Tudja, cserépedényekben tettük el, lesózva. De ez, úgy látszik, megromlott. Tartok tőle, nem lesz valami finom. 
 	– Én is attól tartok… Megengedi, hogy becsukjam az ajtót? 
 	Határozottan huzat van. 
 	– Ő, persze, csak csukja be. Félek, én mindig nyitva hagyom az ajtókat. 
 	– Magam is megfigyeltem. 
 	– Különben az az ajtó úgysem marad csukva. Ez a ház úgyszólván összedől. Johnnie apja és anyja lakott itt valaha, de szegény drágáimnak nemigen volt pénzük, és sose csináltatták meg semmit. Mi Indiában éltünk, és mikor hazajöttünk, mi sem engedhettünk meg magunknak ilyesmit. De a gyerekek azért jól szórakoznak itt a szünidőben, ez a rengeteg szoba, ahol vadulhatnak, meg a kert, meg minden. Azzal, hogy fizetővendéget fogadunk, éppen csak el tudunk lavírozni valahogy. Bár, meg kel mondanom, néhány csúnya megrázkódtatásban volt már részünk. 
 	– E percben én vagyok az egyetlen vendégük? 
 	– Az emeleten is lakik egy idős hölgy. Ahogy megérkezett, ágynak esett, és azóta is fekszik. Amennyire én látom, semmi baja sincs. De hát csak fekszik, s én naponta négyszer tálcán viszem fel neki az ételt. Az étvágyának ugyan semmi baja. Mindenesetre, holnap elmegy az unokahúgához vagy kihez. 
 	Mrs. Summerhayes egy pil anatig szünetet tartott, aztán kissé mesterkélt hangon folytatta. 
 	– Azonnal itt lesz a halasember. Ugye, nincs kifogása az el en, hogy kifizesse az első heti bért? Ugye, egy hétig marad? 
 	– Talán tovább is. 
 	– Sajnálom, hogy ezzel kel zaklatnom. De nincs készpénz a házban, és tudja, az efféle alakok milyenek – mindig sürgetik az embert a pénzért. 
 	– Kérem, ne mentegetőzzék, Madame. – Poirot hét egyfontost vett elő, aztán hozzátett hét shil inget. Mrs. 
 	Summerhayes mohón elvette a pénzt. 
 	– Igazán köszönöm. 
 	– Madame, azt hiszem, valamivel többet kel ene mondanom magamról. Hercule Poirot vagyok. 
 	A 
 	kijelentés 
 	semmiféle 
 	hatást 
 	nem 
 	tett 
 	Mrs. 
 	Summerhayesre. 
 	– Jaj de szép név – kiáltotta kedvesen. – Ugye görög? 
 	– Mint ahogy talán tudja – folytatta Poirot –, detektív –
 	vagyok. – Megkopogtatta mel kasát. – Talán a leghíresebb detektív, aki csak létezik. Mrs. Summerhayes felsikoltott mulatságában. 
 	– Látom már, maga igazi tréfacsináló, M Poirot. És mit nyomoz? Cigarettahamut és lábnyomokat? 
 	– Mrs. McGinty meggyilkolásának az ügyében nyomozok –
 	közölte Poirot. – És nem tréfálok. 
 	– Juuj! – kiáltotta Mrs. Summerhayes. – Elvágtam a kezemet. 
 	Kinyújtotta egyik uj át, és vizsgálgatni kezdte. 
 	Azután Poirot-ra bámult. 
 	– Ide figyeljen – mondta –, komolyan mondja? Úgy értem, hogy már vége, befejezték az egészet. Azt a szerencsétlen, ütődött alakot, a lakóját, bíróság elé ál ították, és el is ítélték a gyilkosságért. Azóta már valószínűleg felakasztották. 
 	– Nem, Madame – jelentette ki Poirot. – Nem akasztották fel még. És az ügynek sincs „vége” – Mrs. McGinty ügyének
 	–, és emlékezetébe idézném az önök egyik költőjének egy sorát: „A kérdés nincs megoldva, míg nem oldottuk meg helyesen.” 
 	– Ó – kiáltotta Mrs. Summerhayes, akinek pil antása Poirot-ról az ölében levő tálra vetődött. – A babra csöpög a vér. Elég baj, mert j ez lesz ebédre. De hát, persze, nem számít, úgyis forró vízbe kerül. Ha az ember felfőzi, semmi nem árt meg. A buggyant konzerv sem, igaz? 
 	– Azt hiszem – jegyezte meg csendesen Poirot –, nem maradok itthon ebédre. 
 	ÖTÖDIK FEJEZET
 	– Igazán nem tudom – mondta Mrs. Burch. Ezt már háromszor elmondta. Nehezen lehetett legyőzni a külföldies külsejű, fekete bajuszos, prémgal éros, bő kabátot viselő
 	bizalmatlanságát. 
 	– Nagyon kel emetlen volt – meggyilkolták, aztán jött a rendőrség 
 	meg 
 	minden. 
 	Összevissza 
 	mászkáltak
 	mindenütt, 
 	és 
 	kutattak, 
 	és 
 	kérdezősködtek. 
 	A
 	szomszédokat meg borzasztóan izgatta a dolog. Eleinte úgy éreztem., nem éljük túl a botrányt. És az anyósom is olyan utálatosan viselkedett. Ál andóan azt mondogatta, hogy az ő családjában sosem esett meg ilyesmi. És
 	„szegény Joe” meg minden. És én? Hát nem az én nénikémről volt szó? De most már igazán azt hittem, hogy véget ért az egész. 
 	– De tegyük fel, hogy James Bentley mégis ártatlan. 
 	
 	– Lehetetlenség – csattant föl Mrs. Burch…
 	– Hogy lenne ártatlan. Bizony, ő tette. Sosem tetszett nekem az az ember. Magában beszélve kószált. Én mondtam is a nénikémnek: „Nem kel ene ilyen embert tartanod a házban. Egyszer még majd bedilizik.” Ezt mondtam neki. De a nénikém azt válaszolta, hogy csendes ember, meg udvarias, és nincs vele semmi baj Azt mondta, nem iszik, még csak nem is dohányzik. Hát, most már jobban tudja, szegény lelkem. 
 	Poirot elgondolkozva pil antott rá. Nagy da- rab, jó húsban levő asszony volt, pirospozsgás, nevetésre ál ó száj al. A kis ház tiszta volt és csinos, bútorfényesítő és réztisztító szagát lehetett érezni. A konyha irányából enyhe, étvágygerjesztő il at terjengett. 
 	Egy jó feleség, aki tisztán tartja a házat, és veszi magának a fáradságot, hogy főzzön a férjének. Poirot elismerően bólintott. Az asszony makacs volt és előítéletekkel teli, de hát végül is miért ne lett volna az. 
 	Egészen bizonyos, hogy nem az a fajta, akinek eszébe jut a hús- bárddal fejbe verni a nagynénjét, vagy aki be-lemenne, hogy a férje ilyesmit tegyen. Spence véleménye szerint nem az a fajta nő; egyetértett vele. Spence utánanézett Burchék anyagi helyzetének, és nem talált indokot a gyilkosságra, Spence pedig igen alapos ember. 
 	Poirot sóhajtott, és tovább folytatta feladatát, amely abban ál t, hogy eloszlassa Mrs. Burch bizalmatlanságát a külföldiekkel 
 	szemben. 
 	Elterelte 
 	úriemberek 
 	iránti
 	természetes
 	folytatta –, szegény nénikémet a társalgást magáról a gyilkosságról, és. az áldozatra összpontosított. 
 	Minden- féléket kérdezett a „szegény nénikéről”, az egészségéről, a szokásairól, hogy mi volt á kedvenc étele és itala, a politikai véleménye, kérdezősködött néhai férjéről, 
 	Mrs. 
 	McGinty 
 	felfogásáról 
 	az 
 	élettel, 
 	a
 	szexualitással, a bűnnel, a val ással, a gyerekekkel és az ál atokkal kapcsolatban. 
 	Fogalma sem volt arról, hogy ezeknek á jelentéktelen dolgoknak bármi hasznát látja-e majd. Szénaboglyában keresgélt egy tű után. Ám véletlenül megtudott valamit Bessie Burchtől. 
 	Bessie tulajdonképpen nem sokat tudott a nagynénjéről. 
 	Rokonságban ál tak, tartották is valamelyest, de nem voltak bizalmas viszonyban. Néhanapján, úgy egyszer egy hónapban, vasárnap átmentek a nénikéjéhez, és nála költötték el az ebédet, de a néni még ennél is ritkábban látogatott el hozzájuk. Karácsonykor megajándékozták egymást. Tudták, hogy a néninek van egy kis félretett pénze, és ők kapják meg a halála esetén. 
 	– De ez nem azt jelenti, hogy szükségünk lett volna rá –
 	magyarázta Mrs. Burch egyre inkább égő arccal. – Mi magunk is megtakarítottunk egy keveset. És gyönyörű
 	temetést rendeztünk a nénikémnek. Igazán szép temetése volt. Az a sok virág, meg minden. 
 	A néni szeretett kötni. Nem kedvelte a kutyákat, azok mindent csak feltúrnak, de valaha tartott macskát – egy vöröset. Később elkóborolt, és azóta nem volt macskája, míg végül az a nő a postahivatalból adott neki egy kiscicát. 
 	Szép rendben tartotta a házát, nem tűrte a rendetlenséget. 
 	Rendszeresen tisztította a rézholmit, és naponta felmosta a konyha- követ. Szépen keresett a munkájával. Egy shil inget és tíz pennyt kapott egy órára Holmeleightaen, a gyáros Mr. Carpenter házában pedig két shil inget. Azok úsznak a pénzben, mármint Carpenterék. Megpróbálták rávenni a nénit, hogy menjen hozzájuk hetenként kétszer, de a néni nem akart csalódást okozni a többi hölgyeknek, mert azokhoz már akkor is járt, amikor Carpenteréket még nem is ismerte, és így ez nem lett volna tisztességes dolog. 
 	Poirot 
 	megemlítette 
 	Mrs. 
 	Summerhayest Long
 	Meadowsban. 
 	– Ó, igen, a nénikém bejárt hozzá – két-szer egy héten. 
 	Indiából tértek haza, ott rengeteg bennszülött szolgájuk volt, és Mrs. Summerhayesnek sejtelme sincs a háztartásról. 
 	Megpróbáltak zöldséget termelni eladásra, de hát ehhez sem értenek. Amikor a gyerekek hazajönnek szünidőre, pokoli zűrzavar van abban a házban. De Mrs. 
 	Summerhayes kedves hölgy, a nénikém szerette. 
 	A képmás nőttön-nőtt. Mrs. McGinty kötögetett, padlót súrolt, rezet tisztított, szerette a macskákat, de a kutyákat nem kedvelte. A gyerekeket is szerette, de azért nem túlságosan. 
 	Eljárt a templomba vasárnaponként, de nem vett részt semmiféle egyházi munkában. Néha, nagy ritkán, elment a moziba. Nem tűrte a zűrös dolgokat – és egy ízben felmondott egy művészcsaládnál, amikor rájött, hogy nincsenek tisztességesen megesküdve. Könyveket nem olvasott, de rajongott a vasárnapi újságért, és örült, ha a hölgyek megajándékozták régi képes újságokkal. Ámbár ritkán járt moziba, de érdeklődéssel kísérte az újságokban a filmcsil agokról szóló pletykákat. A politika nem érdekelte, de a konzervatívokra szavazott, mint ahogy a férje is annak idején. Sosem költött valami sokat ruhákra, de a hölgyektől rengeteg holmit kapott, a természetében volt a kuporgatás. 
 	Mrs. McGinty tulajdonképpen igen-igen hasonlított ahhoz a Mrs. McGintyhez, amilyennek Poirot elképzelte. Bessie Burch pedig, az unokahúga, pontosan az a Bessie Burch, akinek Spence főfelügyelő leírta. 
 	Mielőtt Poirot távozott volna, Joe Burch hazaérkezett ebédelni. A kis termetű, éles eszű embert nehezebben lehetett kiismerni, mint a feleségét. Csöppnyi idegesség érződött a viselkedésén. Kevesebb jelét adta a gyanakvásnak, de a szívélyességnek is, mint az asszony. 
 	Valóban úgy tűnt, roppantul igyekszik segítőkészséget tanúsítani. Ez pedig, töprengett Poirot, nemigen fért össze az egyéniségével. Mert miért igyekeznék Joe Burch megbékíteni egy őket zaklató, vadidegen külföldit? 
 	Egyetlen oka lehet ennek, az, hogy az idegen Spence főfelügyelő levelét hozta magával a megyei rendőrségtől. 
 	Szóval, Joe Burch igyekszik tisztességesen együttműködni a rendőrséggel? Azért teszi-e, mert nem engedheti meg magának, mint a felesége, hogy kritikával il esse a rendőrséget? 
 	Ennek az embernek talán nyugtalan a lelki-ismerete? S
 	miért nyugtalan a lelkiismerete? Annyi oka lehet erre –
 	amelynek mind sem mi köze Mrs. McGinty halálához. Vagy arról van szó, hogy a mozialibi valami ügyes csalás, és Joe Burch kopogott a házikó ajtaján, a nagynéni beengedte, ő
 	
 	pedig 
 	leütötte 
 	a 
 	gyanútlan 
 	öregasszonyt? 
 	Ő 
 	is
 	kiráncigálhatta a fiókokat, rendetlenséget csinálhatott a szobákban, hogy a rablás benyomását keltse, elrejthette odakint a pénzt, ravaszul James Bentleyre terelve a gyanút, hogy az a takarékpénztárban levő pénz után kutatott. 
 	Ismeretlen oknál fogva sürgős szüksége lehetett a kétszáz fontra, amelyet majd úgyis a felesége örököl. A fegyvert, emlékezett vissza Poirot, egyáltalán nem találták meg. 
 	Miért nem hagyták ott azt is a tett színhelyén? Minden gazembernek van annyi esze, hogy gumikesztyűt viseljen, vagy letörölje az uj lenyomatokat. Miért távolították el mégis a fegyvert, amely valami súlyos, éles tárgy volt? Azért, mert könnyen felismerték volna, hogy a Burch ménage tulajdona? Vajon az a fegyver e pil anatban lemosva és kifényesítve itt található a házban? Olyasmi, mint egy húsbárd, mondta a rendőrorvos – de az is lehetséges, hogy valóban húsbárd. Vagy talán valami szokatlan holmi…
 	egyáltalán nem hét- köznapi tárgy, amelyet könnyű lenne azonosítani. A rendőrség kereste, de nem találták meg. 
 	Keresték az erdőben, kikotorták a tavakat. Mrs. McGinty konyhájából semmi nem hiányzott, és azt senki nem ál íthatta, hogy James Bentley birtokában lett volna valami efféle tárgy. Semmi nyom nem val ott arra, hegy valaha is vásárolt volna húsbárdot, vagy ahhoz hasonló holmit. Apró, de negatív pont a javára. Semmiség a többi bizonyíték el enében. De mégiscsak egy pont…
 	Poirot gyors pil antást vetett maga körül a meglehetősen zsúfolt kis nappali szobában, ahol üldögélt. 
 	Itt a fegyver valahol, ebben a házban? Azért volt nyugtalan Joe Burch, és azért volt olyan békülékeny? 
 	Poirot nem tudta. Tulajdonképpen nem is hitte. Ám nem volt tökéletesen biztos benne…
 	HATODIK FEJEZET
 1. 

 	Némi akadékoskodás után Poirot-t bevezették a Breather és Scuttle urak irodájába, magához Mr. Scuttle-hoz. 
 	
 	Mr. Scuttle fürge, fontoskodó, szívélyes modorú ember volt. 
 	– Jó reggelt. Jó reggelt. – Dörzsölgette a kezét. – Nos, miben lehetnék segítségére? 
 	Szakértő pil antást vetett Poirot-ra, megpróbálva felmérni, mintegy széljegyzetekkel el átni. 
 	Külföldi. Jó minőségű ruha. Valószínűleg jómódú. 
 	Étteremtulajdonos? Szál odaigazgató? Filmes? 
 	– Remélem, nem rabolom el túlságosan sok idejét. Egykori alkalmazottjáról, James Bentleyről, szeretnék önnel beszélni. 
 	– James Bentley. James Bentley? Sajtó? – kérdezte hirtelen. 
 	– Nem. 
 	– Nem is a rendőrségtől jött? 
 	– Nem. Legalábbis – nem ennek a megyének a rendőrségétől. 
 	– Nem ebből a megyéből – szögezte le gyorsan Mr. 
 	Scuttle, mintegy elkövetkezendő tájékoztatásul. – Miről van szó? 
 	Poirot számára sosem volt akadály, hogy szőrszálhasogató módon, feltétlenül ragaszkodjék az igazsághoz, s nekieresztette a mondókáját:
 	– Újabb vizsgálatot indítok a James Bentley-ügyben –
 	bizonyos rokonai kívánságára. 
 	– Azt sem tudtam, hogy vannak rokonai. Mindenesetre, mint tudja, bűnösnek találták, és halálra ítélték. 
 	– De még nem végezték ki. 
 	– Hát, míg az ember él, mindig van remény, igaz? – Mr. 
 	Scuttle megrázta a fejét. – Bár én kételkedem benne. 
 	Határozott bizonyítékok voltak. Kik ezek a rokonok? 
 	– Csak annyit mondhatok, hogy gazdagok és befojásosak. 
 	Roppant gazdagok. 
 	– Meg vagyok döbbenve – Mr. Scuttle nem tudta megál ni, hogy ne legyen barátságosabb egy kicsit. A „roppant gazdag” kifejezésnek vonzó és hipnotikus hatása van. –
 	Igen, egyszerűen meg vagyok döbbenve. 
 	– Bentley anyja, a néhai Mrs. Bentley magyarázta Poirot –, a maga meg a fia részéről is teljesen megszakította az érintkezést a családdal. 
 	
 	– Az a bizonyos családi viszály, mi? Nahát, nahát. A fiatal Bentley pedig itt ál t egyetlen vas nélkül. Kár, hogy a rokonai nem siettek már előbb a segítségére. 
 	– Csak most tudták meg, hogy mi történt – mesélte Poirot. 
 	– Engem fogadtak fel, hogy sürgősen jöj ek az országba, és tegyek meg mindent, amit csak lehet. 
 	Mr. Scuttle hátradőlt, és alább adta hivatalos modorát. 
 	– Igazán nem tudom, miben segíthetnék Gondolom, elmebajról van szó. Egy kicsit elkésett vele. Talán meg kel ene fogadnia valami híres orvost. Én, persze, nem értek az ilyes-mihez. 
 	Poirot előrehajolt. 
 	– Monsieur, James Bentley itt dolgozott. Ön bizonyára tudna valamit mondani róla. 
 	– Édeskeveset mondhatok róla. Édeskeveset. Egyik legfiatalabb alkalmazottunk volt. Rendkívül rokonszenves fiatalembernek tűnt nagyon lelkiismeretes és rendes volt. 
 	De semmiféle üzleti érzékkel nem rendelkezett. Képtelen volt sikerre vinni az elképzeléseinket. Ennél a fajta munkánál ez nem megy. Ha egy ügyfél azzal fordul hozzánk, hogy el akarja adni a házát, mi eladjuk helyette. Ha pedig egy ügyfél házat akar vásárolni, mi keresünk egyet a számára. Ha a ház elhagyatott helyen ál , minden komfort híján, akkor a régiségre helyezzük a hangsúlyt, antik épületnek nevezzük – és nem beszélünk arról, hogy nincs folyóvíz! S ha egy ház egyenesen a gázmüvekre néz, akkor kiemeljük a komfortját és a szórakozási lehetőségeket, s nem beszélünk a kilátásról. Belevinni az ügyfelet a dologba
 	– az embernek itt azt kel tennie. Mindenféle kis trükköket alkalmazunk. „Azt tanácsoljuk, asszonyom, döntsön azonnal. Egy parlamenti képviselőnek is nagyon tetszik a ház – roppantul tetszik. Ma délután ismét elmegy, megtekinteni.” Erre mindig buknak, a parlamenti képviselő
 	mindig mély hatást gyakorol mindenkire, sejtelmem sincs, miért! 
 	Egyetlen 
 	képviselő 
 	sem 
 	lakik 
 	távol 
 	a
 	választókerületétől. Csakhogy olyan komolyan hangzik. –
 	Hirtelen felnevetett, megmutatva csil ogó műfogsorát. – Egy kis pszichológia – ennyi az egész –, pusztán pszichológia. 
 	Poirot lecsapott a szóra. 
 	
 	– Pszichológia. Mennyire igaza van. Látom, önnek jó az emberismerete. 
 	– Nem rossz. Nem rossz – ismerte el szerényen Mr. 
 	Scuttle. 
 	– Éppen ezért ismét megkérdezem, milyen benyomást tett önre James Bentley? Így négyszemközt – szigorúan négyszemközt –, gondolja, hogy ő gyilkolta meg az öregasszonyt? 
 	Scuttle rábámult. 
 	– Hát persze. 
 	– És úgy gondolja, hogy pszichológiailag is erős a valószínűsége, hogy ilyesmit elkövessen? 
 	– Hát… ha így fejezi ki… nem, tulajdonképpen nem. Még azt sem hittem volna, hogy elég bátor hozzá. Ha érdekli, mondok valamit, ütődött alak volt ez a Bentley. Ez rá a leghelyesebb kifejezés. Egy kicsit mindig is tökkelütött volt, azután meg elveszítette a munkáját, emésztette magát, meg ilyesmi, az tán egyszerre csak megindult a lejtőn. 
 	– Volt valami különleges oka arra, hogy felmondjon neki? 
 	Scuttle megrázta a fejét. 
 	– Rossz év ez. Az alkalmazottaknak kevés a munkája. A legkevésbé alkalmast bocsátottuk el. Bentley volt az. 
 	Mindig is az lesz. Jó ajánlásokkal láttam el. Mégsem kapott más ál ást. Nem volt rámenős. Rossz benyomást kel-tett az emberekben. 
 	Mindenki ide lyukad ki, gondolta Poirot amint távozott az irodából. James Bentley rossz benyomást keltett az emberekben. Poirot vigasztalást talált abban, hogy maga elé képzeljen néhány gyilkost, akiket ismert, s akiket legtöbb ember elragadónak talált. 
 2. 

 	– Bocsásson meg, megengedi, hogy ide üljed egy pil anatra, és mondjak magának valamit? 
 	Poirot elsáncolta magát egy kis asztal mögé a Kék Macskában, és most felriadva bukkant ki az étlap mögül. A Kék Macskában meglehetősen sötét volt, a hely sajátosságaként, hogy tölgyfa burkolatával és ólomkeretes ablaküvegeivel ódon hatást keltsen, de a fiatal nő, aki éppen helyet foglalt vele szemben, ragyogva vált ki a sötét háttérből. 
 	A lánynak kifejezetten aranyszínű haja volt, s acélkék kötött ruhát viselt, ráadásul Poirot-nak az volt az érzése, hogy nem is olyan rég látta már valahol. A lány folytatta:
 	– Tudja, akaratlanul is meghal ottam valamit a Mr. Scuttle-lal folytatott beszélgetéséből. 
 	Poirot bólintott. Észrevette, hogy a Breather és Scuttlenél a helyiségek válaszfalai inkább kényelmi szempontokat szolgáltak, mint azt, hogy magánéletet biztosítsanak valakinek. Őt ugyan nem zavarta, minthogy főként nyilvánosságra vágyott. 
 	– Maga – ál apította meg – a hátsó ablaktól jobbra gépelt. 
 	A 
 	lány 
 	bólintott. 
 	Foga 
 	fehéren 
 	csil ogott, 
 	amint
 	elmosolyodott. Egészségtől duzzadó, fiatal nő volt, olyan telt alakkal, amely kivívta Poirot elismerését. Körülbelül harmincháromharmincnégy 
 	évesnek 
 	ítélte, 
 	a 
 	haja
 	természetes színe sötét, csakhogy ez a lány fittyet hány a természetnek. 
 	– Ami Mr. Bentleyt il eti… – kezdte a lány. 
 	– Igen? 
 	– Fel ebbezést akar beadni? Arról van szó, hogy új bizonyítékokat fedeztek fel? Ó, annyira örülök. Nem tudtam… egyszerűen nem tudtam elhinni, hogy ő követte el. 
 	Poirot felhúzta a szemöldökét. 
 	– Szóval, maga nem hitte, hogy ő tette – mondta lassan. 
 	– Hát eleinte nem. Azt gondoltam, hogy tévedés. De aztán a bizonyítékok… – elhal gatott. 
 	– Igen – mondta Poirot –, a bizonyítékok. 
 	– Úgy tűnt, hogy egyszerűen senki más nem követhette el. 
 	Azt gondoltam, hogy egy kicsit bedilizett. 
 	– Magának úgy tűnt valaha is – hogy is fejezzem ki –, hogy egy kicsit furcsán viselkedik? 
 	– Nem, dehogy. Nem ilyenformán volt furcsa. Csak tartózkodó volt és félszeg, ami igazán előfordulhat bárkivel. 
 	Az az igazság, hogy nem tudta kifutni a formáját. Nem volt önbizalma. 
 	Poirot a lányra pil antott. Neki nyilvánvalóan volt önbizalma. 
 	
 	Alighanem két ember számára is elegendő. 
 	– Maga kedvelte őt? – érdeklődött. A lány elpirult. 
 	– Igen, kedveltem. Amy – az a másik lány az irodában –
 	mindig kinevette, és tutyimutyinak nevezte, de én nagyon kedveltem. – Finom volt és udvarias – és igazán sokat tudott. Úgy értem, sok mindent tudott könyvekből. 
 	– Hát persze. Könyvekből. 
 	– Nagyon hiányzott neki az édesanyja. Tudja, az anyja éveken át betegeskedett. Il etve, nem volt valóban beteg, de sosem volt túlságosan erős, ő pedig mindent megtett érte. 
 	Poirot bólintott. Ismerte az effajta anyákat. 
 	– És persze az anyja is sokat törődött vele. Úgy értem, vigyázott az egészségére, óvta a tüdejét, gondoskodott róla, hogy mit egyék, meg ilyesmi. 
 	Poirot ismét bólintott. Azután azt kérdezte:
 	– Maguk jó barátok voltak? 
 	– 
 	Nem 
 	is 
 	tudom. 
 	Nem 
 	egészen. 
 	Néhanapján
 	elbeszélgettünk. De mióta elment innen, Bentley nem… úgy értem, azóta nemigen láttam. Egyszer baráti hangú levelet írtam neki, de nem válaszolt. 
 	Poirot kedvesen kérdezte:
 	– De ugye azért még mindig kedveli? 
 	– Igen…
 	– Nagyszerű – jelentette ki Poirot. 
 	Hirtelen eszébe jutott az elítélt rabbal folytatott beszélgetés napja… Tisztán látta maga előtt James Bentleyt. Egérszínű
 	haját, sovány, ügyetlen figuráját, csontos csuklóját és uj pereceit, sovány nyakán a kiugró ádámcsutkát. Látta a lopva ejtett, zavart, csaknem alattomos pil antását. Nem egyenes, nem olyan férfi, akinek a szavában bízni lehet –
 	titkolózó, sunyi alak, aki barátságtalanul, halkan mormolva beszél… James Bentley ilyen benyomást keltett volna a legfelületesebb megfigyelőben is. Ilyen benyomást keltett a tárgyalóteremben is. Az a fajta fickó, aki hajlamos a hazugságra, arra, hogy pénzt lopjon, és arra, hogy egy öregasszonyt agyonverjen…
 	Ám Spence főfelügyelőben, aki jó emberismerő volt, nem keltett ilyen benyomást. Sem Hercule Poirot-ban. Most pedig itt ez a lány. 
 	– Hogy is hívják, mademoisel e? – kérdezte. 
 	– Maude Wil iamsnek. Nem tehetnék… nem segíthetnek valamiben? 
 	– De, azt hiszem, igen. Vannak emberek. Miss Wil iams, akik hisznek James Bentley ártatlanságában. Azon dolgoznak, hogy ezt a tényt bebizonyítsák. Engem bíztak meg vele, hogy a nyomozást lefolytassam, s annyit közölhetek 
 	magával, 
 	hogy 
 	máris 
 	nagy 
 	lépéssel
 	előrehaladtam – valóban nagy lépéssel. 
 	Pirulás nélkül mondta ki ezt a hazugságot. Elképzelése szerint feltétlenül szükséges hazugság volt. Valakit, valahol, nyugtalanná kel tenni. Maude Wil iams beszélni fog, a beszéd pedig olyan, mint egy tóba dobott kő, hul ámfodrokat vet, amelyek nőttön-nőnek. 
 	Folytatta: – Maga azt mondta, hogy beszélgettek James Bentleyvel. Hogy beszélt másnak az anyjáról és az otthoni életéről. Nem említett-e olyan személyt, akivel ő vagy az anyja rossz viszonyban lettek volna? 
 	Maude Wil iams elgondolkozott. 
 	– Nem, ilyesmiről nem beszélt, amit maga rossz viszonynak nevezne. De, ha jól tudom, az anyja nem kedvelte a fiatal nőket. 
 	– Szerető fiúk anyja sose kedveli a fiatal nőket. Nem, én nem 
 	ilyesmire 
 	gondolok. 
 	Valami 
 	családi
 	el enségeskedésre, valamiféle gyűlölködésre. Valakire, aki bosszút forral. 
 	A lány megrázta a fejét. 
 	– Sose beszélt semmi ilyesmiről. 
 	– Beszélt valaha is Mrs. McGintyről, a szál ásadónőjéről? 
 	A lány egy csöppet összeborzadt. 
 	– Név szerint nem. Egyszer említette, hogy túlságosan gyakran tálal fel füstölt heringet, és egyszer mesélte, hogy a háziasszonya nagyon ideges volt, mert eltűnt a macskája. 
 	– Beszélt-e arról – kérem, legyen őszinte –, hogy tud róla, hol tartja a pénzét a szál ásadónője? 
 	A lány arca egy picit elsápadt, de aztán határozottan szegte fel az ál át. 
 	– Tény, hogy említette. Arról beszéltünk, hogy az emberek elveszítették a bizalmukat a bankokban – és ő
 	megemlítette, hogy az öreg háziasszonya például egy padlódeszka alatt tartja a pénzét. Azt mondta: „Bármikor elvehetnem, amikor nincs otthon.” Nem úgy mondta, mint aki tréfál. Nem is tréfált, inkább gondatlansága miatt. 
 	– Á – kiáltott Poirot. – szempontomból. Ha James Bentley lopásra gondolt, akkor ez úgy jelenik meg a képzeletében, mint olyan cselekedet, amelyet valakinek a háta valóban aggódott az öregasszony
 	Ez nagyszerű! Úgy értem, az én mögött hajt végre az ember. Úgy is mondhatta volna: „Egyszer még valaki agyonüti ezért az öregasszonyt.” 
 	– De nem gondolta volna komolyan. 
 	– Ó, dehogy. De a beszéd, bármilyen könnyed, bármilyen semmitmondó, elkerülhetetlenül elárulja, hogy milyen fajta ember az il ető. 
 	Az okos bűnöző ki se nyitja a száját, de hát a bűnözők ritkán okosak, s általában hiúak, és sokat beszélnek – így kerül horogra a legtöbb. 
 	Maude Wil iams hirtelen megszólalt:
 	– De valakinek csak meg kel ett gyilkolni az öregasszonyt? 
 	– Természetesen. 
 	– Ki tette? Maga tudja? Van róla valami elképzelése? 
 	– Igen – jelentette ki hazug módon Hercule Poirot. – Azt hiszem, igen jó elképzelésem van a dologról. De még csak az út elején tartunk
 	A lány a karórájára pil antott. 
 	– Vissza kel mennem. Mindössze egy félóra ebédidőnk van. Kilchester ócska hely – azelőtt Londonban dolgoztam. 
 	Értesítsen, ha tehetek valamit – úgy értem, ha valóban tehetek. 
 	Poirot elővette a névjegyét. Ráírta a Long Meadows-i telefonszámot. 
 	– Most itt lakom. 
 	Némi szomorúsággal észrevette, hogy a neve; nem tett különösebb hatást a lányra. Úgy érezte, az ifjabb generáció teljesen leszokott arról, hogy ismerje a jelentős, híres embereket. 
 	
 3. 

 	Hercule Poirot, egy csöppet vidámabban, buszra szál t, hogy visszatérjen Broadhinnybe. Mindenesetre, legalább valaki osztja a feltevését James Bentley ártatlanságát il etően. Bentley nem ál annyira barátok nélkül, mint amennyire ezt a hatást akarta kelteni önmagáról. 
 	Gondolatai ismét visszatértek a börtönbe Bentleyhez. 
 	Milyen csüggesztő beszélgetés is, volt az. Kilátástalan és érdektelen. 
 	– Köszönöm – mondta Bentley tompán –, de nem hinném, hogy bárki is tehetne, értem valamit. 
 	Dehogy, biztos benne, hogy nincsenek el enségei. 
 	– És az édesanyjának? Neki sem volt el ensége? 
 	– Természetesen nem. Mindenki szerette és tisztelte. 
 	Hangjában enyhe méltatlankodás csengett. 
 	– És a maga barátai? 
 	– Nincsenek barátaim… – mondta, inkább csak mormolta James Bentley. 
 	Ám ez nem volt teljesen igaz. Hiszen Maude Wil iams a barátja. 
 	Milyen csodálatos rendezése a természetnek – gondolta Hercule Poirot –, hogy minden férfi iránt, legyen a felszínen bármily kevéssé vonzó, fel ángolhat egy nő. 
 	Miss Wil iams csábító külseje el enére Poirot-ban erősen élt a gyanú, hogy a lány igazi anyatípus. 
 	Megvoltak benne azok az emberi tulajdonságok, amelyek hiányoztak James Bentleyből, az energia, a hajtóerő: nem tűrte a vereséget, el-, tökélte, hogy boldogulni fog. 
 	Poirot felsóhajtott. 
 	Milyen éktelen hazugságokat mondott aznap! De nem tesz semmit: szükség volt rá. 
 	Mert valahol – gondolta Poirot, belevetve magát a metaforákba – a szénakazalban ott van a tű, s én hamarosan utolérem a sánta kutyát, és ha megdobok valakit kővel, Összetörik, mint korsó a kútra. 
 	HETEDIK FEJEZET
 1. 

 1. 

 	A házikó, melyben Mrs. McGinty lakott, csak néhány lépésnyire volt a buszmegál ótól. A küszöbön két gyerek játszott. Egyikük egy meglehetősen férgesnek tűnő almát evett, a másik kiabált, s egy bádogtálcával verte az ajtót. 
 	Nagyon boldognak látszottak. Poirot maga is hozzájárult a zajhoz, keményen bekopogva az ajtón. 
 	Egy asszony nézett ki a ház sarka mögül. Színes tréningruhát viselt, s a haja rendetlenül csüngött. 
 	– Hagyd abba, Ernie – kiáltotta. 
 	– Miért? – kérdezte Ernie, és csak folytatta. 
 	Poirot otthagyta a lépcsőt, és a ház sarka felé tartott. 
 	– Az ember nem tudja, mit csináljon a gyerekekkel, igaz? –
 	mondta az asszony. 
 	Poirot úgy gondolta, ő tudná, de visszatartotta magát, hogy ezt ki is mondja. 
 	Az asszony hívóan intett a hátsó ajtó felől. 
 	– Az elülső ajtót zárva tartom, uram. Parancsoljon befáradni. 
 	Poirot végighaladt egy igen mocskos mosógató kamrán, be egy csaknem ugyanolyan piszkos konyhába. 
 	– Nem itt ölték meg – közölte az asszony. – A nappaliban. 
 	Poirot egy kicsit pislogott. 
 	– Ugye, ezért jött le ide az úr? Maga a külföldi úriember Summerhayeséktől? 
 	– Úgy, szóval mindent tud rólam? – érdeklődött Poirot. 
 	Rámosolygott az asszonyra. – Igen, valóban, Mrs…. 
 	– Kiddle. Az uram kőműves. Négy hónapja költöztünk be ide, úgy ám. Addig Bert anyjánál laktunk… A népek azt mondták: „Csak nem költöznek be egy házba, ahol megöltek valakit?” – én meg azt feleltem, egy ház az esek egy ház, aztán csak jobb, mint a nappali- bán aludni két széken. Hát nem rémes, hogy ilyen szűkiben vagyunk a lakásnak? Aztán meg minket nem bántott itt senki. Azt mondják, akit megöltek, az visszajár, de ennek eszébe sem volt visszajárni. Akarja látni az úr, hol történt? 
 	Poirot úgy érezte magát, mint egy társasutazáson részt vevő turista. Mrs. Kiddle bevezette egy súlyos, Jakab stílusú garnitúrával telezsúfolt kis szobába. El entétben a ház többi részével, semmi jelét nem lehetett látni, hogy a szobában laktak valaha is. 
 	– Itt feküdt a földön, a feje szétverve. Mrs. El iot majd elvesztette az eszit. Ő talált rá. Ő meg Larkin, aki a kenyeret hozza a szövetkezetből. De a pénzt az emeletről emelték el. Jöj ön csak, megmutatom, honnan. 
 	Mrs. Kiddle felvezette a lépcsőn az emeletre, egy hálószobába, ahol nagy fiókos szekrény ál t, hatalmas rézágy, néhány szék, s szép gyűjtemény hevert szanaszét nedves meg száraz csecsemőholmikból. 
 	– Pontosan itt feküdt – közölte büszkén Mrs. Kiddle. 
 	Poirot körülnézett. Nehéz volt elképzelni, hogy ez a termékeny fantázia ötletszerűen burjánzó tenyészete valaha egy idős, házias nő ragyogóra súrolt otthona lehetett. Itt élt és itt aludt Mrs. McGinty. 
 	– Gondolom, ezek nem az ő bútorai? 
 	– Á, dehogy, a húga odaátról, Cul avonből elvitte mindet. 
 	Semmi nem maradt itt Mrs. McGintytől. Kiddle-ék jöttek és győztek. Az élet eresebbnek bizonyult a halainál. 
 	A földszintről felharsant egy csecsemő harsány, heves sírása. 
 	– Fölébredt a kicsi – kiáltotta feleslegesen Mrs. Kiddle. 
 	Lerohant a lépcsőn, s Poirot követte. Itt semmi nem termett a számára. Átment a szomszédba. 
 2. 

 	– Igen, uram, én találtam meg. 
 	Mrs. El iot drámaian viselkedett. Ez a ház csinos volt és barátságos. Csak Mrs. El iot képviselte benne a drámát. A magas, ösztövér, sötét hajú asszony életének nagy pil anatát idézte fel. 
 	– Jött Larkin, a pék, és kopogott az ajtón. Mrs. McGinty, azt mondta, nem jön ki a kopogásra. Úgy látszik, rosszul lett. Gondoltam, hogy ez csakugyan meglehet. Semmi esetre sem volt már fiatal asszony. És azt is tudtam, erős szívdobogása szokott lenni. Azt hittem, rohamot kapott. 
 	Átszaladtam, láttam, hogy csak két férfi van ott, és ők persze nem akartak bemenni a hálószobába. 
 	
 	Poirot 
 	helyeslő 
 	mormolással 
 	fogadta 
 	ezt 
 	a
 	szemérmetes meglátást. 
 	– Csak úgy szaladtam fel a lépcsőn. Bentley ott ál t a lépcsőfordulón, sápadt volt, mint a halál. Nem mintha akkor gondoltam volna ilyesmire. Na persze, akkor még nem tudtam, mi történt. Hangosan kopogtam az ajtón, nem felelt senki, ezért aztán elfordítottam az ajtó-gombot, és beléptem. Az egész szobát felforgatták – és a padlódeszkát felfeszítették. „Betörtek – gondoltam. – De hol az a szegény asszony?” Akkor eszünkbe jutott benézni a nappali szobába. Hát ott volt… Lent feküdt a padlón, szegényke, a feje betörve. Gyilkosság! Azonnal tudtam, mi az – gyilkosság! Nem lehetett más! Betörés és gyilkosság! 
 	Itt, Broadhinnyben! Csak sikítottam és sikítottam! De sok bajuk volt velem! Csak úgy összecsuklottam, úgy ám. El kel ett szaladniuk a Három Kacsába brandyért. Még azután is, órákon és órákon át csak reszkettem. „Ne vegye annyira a szívére, mama – mondta nekem az őrmester, amikor megérkezett. – Ne vegye annyira a szívére. Menjen haza, és készítsen magának egy jó csésze teát.” Meg is tettem. 
 	Na, aztán, amikor az uram hazajött: „De hát, mi a csoda történt?” – kérdezte, és rám bámult. Még akkor is csak úgy reszkettem. Gyerekkoromtól fogva annyira érzékeny vagyok. 
 	Poirot 
 	ügyesen 
 	félbeszakította 
 	a 
 	szenzációs
 	élménybeszámolót. 
 	– Igen, igen, ezt látni lehet magán. És mi-kor látta utoljára szegény
 	Mrs. McGintyt? 
 	– Az előtte való napon láttam, amikor kiment a hátsó kertbe egy kis
 	fodormentát szedni. Én éppen a csirkéket etettem. 
 	– Mondott valamit magának? 
 	– Csak jó estét kívánt, és megkérdezte, hogy tojtak-e a tyúkok. 
 	– És maga akkor látta utoljára? Aznap, amikor meghalt, nem
 	találkozott vele? 
 	– Nem. De Bentleyt láttam – Mrs. El iot suttogóra fogta a hangját. –
 	Délelőtt tizenegykor. Az úton ment. Csoszogva járt, ahogy szokott. Poirot várt, de úgy tűnt, az asszonynak nincs más mondanivalója. Feltette a kérdést:
 	– Nem csodálkozott, amikor a rendőrség letartóztatta? 
 	– Hát, igen is, meg nem is. Ne felejtse el, én mindig azt gondoltam, 
 	hogy egy kicsit bolond. És nem kétséges, a bolondok néha csúnya dolgokra
 	képesek. A nagybátyámnak volt egy gyengeelméjű fia, hogy az milyen
 	aljas tudott lenni néhanapján – amikor már felnőtt, úgy értem. Nem ismerte
 	a tulajdon erejét. Bizony, ez a Bentley is bolond volt, és nem csodálkoznék, ha nem akasztanák fel, amikor arra kerül a sor, hanem becsuknák a bolondokházába. Ugyan, vegye csak azt, hogy hova dugta el a pénzt? Senki nem rejtené ilyen helyre a pénzt, hacsak nem akarja, hogy megtalálják. Ilyen együgyű volt ő maga is. 
 	– Hacsak nem azzal a szándékkal tette, hogy megtalálják –
 	mormolta
 	Poirot. – Nincs magának véletlenül húsbárdja vagy baltája? 
 	– Nem, uram, nekem ugyan nincs. A rendőrség is megkérdezte. Itt a
 	környéken mindannyiunkat megkérdeztek, minden házban. 
 	Még mindig
 	rejtély, hogy mivel gyilkolta meg. 
 3. 

 	Hercule Poirot a postahivatal felé haladt. A gyilkos azt akarta, hogy a pénzt találják meg, de nem akarta, hogy felfedezzék a fegyvert. 
 	Mert a pénz James Bentleyre mutat, a fegyver pedig –
 	ugyan kire? 
 	Megrázta a fejét. El átogatott a másik két házikóba is. Ott nem viselkedtek olyan túláradóan, mint Mrs. Kiddle, sem olyan drámaian, mint Mrs. El iot. Azt mondták, hogy Mrs. 
 	McGinty valóban nagyon tiszteletre méltó, magának való asszony volt, egyetlen unokahúga odaát lakik Cul avonben, és az említett unokahúgán kívül soha senki nem látogatta meg, hogy, amennyire tudják, senki nem gyűlölte, és senki nem haragudott rá, s igaz-e, hogy kérvényt fognak benyújtani Bentley érdekében, és vajon elhozzák-e nekik is, hogy aláírják? 
 	Nem jutok semmire, semmire – mondta magában Poirot. –
 	Sehol semmi – egyetlen kis fénysugár sem. Meg tudom érteni Spence főfelügyelő elkeseredését. De velem igazán másként ál hatna a helyzet. Spence főfelügyelő ki-váló és fáradhatatlan rendőrtiszt, de én, én Hercule Poirot vagyok. 
 	Számomra megvilágosodhatna minden! 
 	Egyik lakkcipője elmerült egy pocsolyában, s Poirot arca megrándult. 
 	Ö volt a nagy, az egyedülál ó Hercule Poirot, ám ugyanakkor idős ember is volt, és szorította a cipője. 
 	Belépett a postahivatalba. 
 	A jobb oldali részt őfelsége postaügyeinek szentelték. A bal oldali rész különféle áruk gazdag gyűjteményét mutatta be, beleértve édességeket, fűszerárut, játékokat, vasárut, írószereket és papírárut, születésnapi levelezőlapokat, kötőfonalat és gyermekfehérneműt. 
 	Poirot ráérősen nekifogott, hogy bélyeget vásároljon. 
 	Középkorú, csil ogó szemű, éles pil antású asszony sietett elő, hogy kiszolgálja. 
 	Nyilvánvalóan itt jő Broadhinny falujának az esze – gondolta magában Poirot. 
 	– És tizenkét egypennys – mondta Mrs. Sweetiman, ügyesen kiszakítva a bélyegeket egy nagy könyvből. – Az összesen tizennégy ‘ penny lesz. Parancsol még valamit, uram? 
 	Poirot-ra vetette ragyogó, lelkes pil antását. Hátul, egy ajtón át látni lehetett egy leányfejet, amint mohón figyel. A haja rendetlenül lógott, szemlátomást náthás volt. 
 	– Hát bizony, én idegen vagyok ezen a vidéken – jelentette ki ünnepélyesen Poirot. 
 	– Az ám, uram – bólintott Mrs. Sweetiman. – Ugye, Londonból jött? 
 	– Gondolom, maga éppúgy tudja, mi járatban vagyok, akárcsak 
 	én 
 	magam 
 	– 
 	jegyezte, 
 	meg, 
 	enyhén
 	elmosolyodva, Poirot. 
 	– Nem én, uram, sejtelmem sincs róla – válaszolta Mrs. 
 	Sweetiman teljesen közönyös hangon. 
 	– Mrs. McGintyről van szó – közölte vele Poirot. 
 	Mrs. Sweetiman megcsóválta a fejét. 
 	– Szomorú dolog volt az. Szörnyű dolog. 
 	– Gondolom, maga jól ismerte? 
 	– Ó, hogyne. Azt mondhatnám, ugyanúgy, mint bárki más Broadhinnyben. Mindig elidőzött itt egy kicsit, ha bejött valami apróságért. Csakugyan szörnyű tragédia volt. És még nem ért véget, legalábbis azt mondják az emberek. 
 	– Vannak, akik kételkednek – bizonyos helyeken – James Bentley bűnösségében. 
 	– Hát – jelentette ki Mrs. Sweetiman –, nem először történne, hogy a rendőrség nem a megfelelő embert fogta el, bár nem merném ál ítani, hogy ezúttal is így ál a dolog. 
 	Nem mintha feltételeztem volna róla. Tartózkodó, félszeg alak volt, nem veszedelmes, legalábbis nem gondolta volna az ember. De hát, ugye, sohasem lehet tudni? 
 	Poirot megkockáztatta, hogy levélpapírt kérjen. 
 	– Hogyne, uram. Csak kérem, fáradjon át ide, a másik oldalra. 
 	Mrs. Sweetiman körbesietett, hogy elfoglalja helyét a bal oldali pult mögött. 
 	– Csak azt nehéz elképzelni, hogy ki követte el, ha nem Bentley tette
 	– jegyezte meg, amint felnyúlt a felső polcra levélpapírért és borítékokért. 
 	– Néhanapján kódorog errefelé egy-két hitvány csavargó, az is lehet, hogy megpil antottak egy rosszul bezárt ablakot, és azon keresztül jutottak be. De egy csavargó bizony nem hagyná ott a pénzt, az biztos – különösen nem akkor, ha azért gyilkolt meg valakit –, méghozzá egyfontos bankjegyeket, amelyek nem voltak megszámozva, sem megjelölve. Tessék, uram, itt egy szép kék Bond papír, a hozzá való borítékkal. Poirot megvette a levélpapírt. 
 	– Mrs. McGinty sose említette, hogy tart valakitől, esetleg fél? – kérdezte. 
 	
 	– Nekem bizony nem. Nem volt ideges természetű. Néha egészen későig maradt Carpenteréknél – Holmeleigh a hegytetőn van. Gyakran hívnak vendégeket vacsorára, akik ott maradnak éjszakára is, és Mrs. McGinty néha este ment oda, hogy segítsen a mosogatásnál, aztán koromsötétben jött le a hegyről, ezt bizony én meg nem tenném. 
 	Szuroksötét van – amint az ember lejön a hegyről. 
 	– Ismeri az unokahúgát, Mrs. Burchöt? 
 	– Néhányszor beszéltem vele. A férjével együtt átjönnek ide néha. 
 	– Egy kis pénzt örököltek a nagynénje halálával. 
 	Az átható pil antású, sötét szempár szigorúan nézett Poirot-ra. 
 	– Hát, ez elég természetes dolog, nem, uram? Senki nem viheti magával, és helyénvaló, hogy az ember tulajdon húsa és vére kapja. 
 	– Ő, persze, persze, teljesen egyetértek magával. Mrs. 
 	McGinty kedvelte az unokahúgát? 
 	– Azt hiszem, nagyon szerette, uram. A maga tartózkodó módján. 
 	– És a húgának a férjét? 
 	Mrs. Sweetiman arcán határozatlan kifejezés jelent meg. 
 	– Legjobb tudomásom szerint, igen. 
 	– Maga mikor látta utoljára Mrs. McGintyt? 
 	Mrs. Sweetiman eltöprengett, igyekezve visszaemlékezni. 
 	– Hadd lássam csak, mikor is történt, Edna? – A bejáratnál ál ó Edna ügyefogyottan szipákolt. – Aznap történt, amikor meghalt? Nem, az előtte való napon – vagy inkább az azt megelőzőn? Hétfői nap volt. Ez az. Szerdán gyilkolták meg. 
 	Igen, hétfőn történt. Bejött, és vásárolt egy üveg tintát. 
 	– Tintára volt szüksége? 
 	– Biztosan levelet akart írni – jegyezte meg élénken Mrs. 
 	Sweetiman. 
 	– Ez valószínűnek látszik. És úgy viselkedett, mint máskor? 
 	Semmiféle értelemben nem tűnt másnak? 
 	– N… nem, nem hinném. 
 	A szipákoló Edna az ajtóból becsoszogott az üzletbe, és hirtelen csatlakozott a társalgáshoz. 
 	– Másképp viselkedett – jelentette ki. – örült valaminek…
 	
 	Hát… nem éppen örült… inkább izgatott volt. 
 	– Lehet, hogy igazad van – mondta Mrs. Sweetiman. –
 	Akkor ugyan nem figyeltem fel rá. De most, hogy mondod –
 	csakugyan olyan élénk volt. 
 	– Emlékszik valamire, amit akkor mondott? 
 	– Különben nemigen emlékeznék. De azzal, hogy meggyilkolták, meg a rendőrség, meg minden, az embernek eszébe vésődnek a dolgok. Abban egészen biztos vagyok, hogy nem mondott semmit James Bentleyről. Carpenterékről beszélt egy kicsit, aztán Mrs. 
 	Upwardról – tetszik tudni, akiknél dolgozott. 
 	– Igen, igen, meg is akartam kérdezni magát, hogy pontosan kikhez járt dolgozni. 
 	Mrs. Sweetiman azonnal válaszolt. 
 	– Hétfőn és csütörtökön Mrs. Summerhayeshez szokott menni, Long Meadowsba. Ugye, az úr náluk lakik? 
 	– Igen – sóhajtott Poirot. – Azt hiszem, máshol aligha lakhatnék. 
 	– Közvetlenül Broadhinnyben nem. Gondolom, nem valami kényelmes Long Meadowsban? Mrs. Summerhayes nagyon kedves hölgy, de halvány fogalma sincs a háztartásról. Egy hölgynek sincs, aki külföldről jön vissza. 
 	Mindig borzasztó felfordulást kel ett rendbe raknia, legalábbis Mrs. McGinty mindig azt mondta. Nos, hétfő
 	délután és csütörtök délelőtt Mrs. Summerhayeshez járt, azután kedd délelőtt Mrs. Rendel hez és délután Mrs. 
 	Upwardhoz, a Laburnumsba. Szerdán Mrs. Wetherbyhez, Hunter’s Close-ba és pénteken Mrs. Selkirkhöz – most Mrs. Carpenternek hívják. Mrs. Upward idős hölgy, a fiával lakik. Van háztartási alkalmazottjuk, de már öreg, és Mrs. 
 	McGinty eljárt hozzájuk hetenként egyszer, hogy egy kis nagytakarítást csináljon. Mr. és Mrs. Wetherbynél sose maradtak soká a lányok – az asszony eléggé beteges. Mr. 
 	és Mrs. Carpenternek gyönyörű háza van, és gyakran fogadnak vendégeket. Nagyon kedves emberek. 
 	Ez volt az utolsó kijelentés Broadhinny lakóiról, mikor is Poirot ismét kilépett az utcára. 
 	Lassan kapaszkodott fel a hegyre Long Meadows felé felé. 
 	Jámboran remélte, hogy a megbuggyant konzervet és a vérrel pettyezett babot a kel ő időben elfogyasztották ebédre, s nem tettek belőle félre a számára estére. Ám valószínűleg voltak még más kétes konzervek is. A Long Meadows-i életnek megvolt a maga veszélye. 
 	Mindent összevetve, csalódást okozott ez a nap. 
 	Mit tudott meg egyáltalán? 
 	Hogy James Bentleynek mégis volt egy barátja. Hogy sem neki, sem Mrs. McGintynek nem voltak el enségei. Hogy Mrs. McGinty izgatottnak látszott két nappal a halála előtt, és vásárolt egy üveg tintát, és… Poirot lába földbe gyökerezett… Végre valami megfogható adat, egy apró megfogható adat? 
 	Szórakozottan megkérdezte, hogy ugyan mire kel ett Mrs. 
 	McGintynek egy üveg tinta, és Mrs. Sweetiman egészen komolyan azt válaszolta, hogy nyilvánvalóan levelet akart írni. 
 	Jelentőségteljes dolog – a jelentősége csaknem elkerülte a figyelmét, mert számára csakúgy, mint legtöbb ember számára, a levélírás közönséges, hétköznapi cselekedet. 
 	De nem az Mrs. McGinty számára. A levélírás olyannyira nem hétköznapi dolog lehetett Mrs. McGinty szemében, hogy el kel ett mennie tintát vásárolni, ha levelet akart írni. 
 	Mrs. McGinty tehát alig írt levelet általában, Mrs. 
 	Sweetiman, postamesternő lévén, tökéletesen tisztában volt ezzel a ténnyel. Ám Mrs. McGinty két nappal a halála előtt levelet írt. Kinek írt és miért? 
 	Meglehet, hogy teljesen érdektelen a dolog, írhatott az unokahúgának, egy távol levő barátnőnek. Képtelenség ekkora jelentőséget tulajdonítani ilyen egyszerű dolognak, mint egy üveg tinta. 
 	De nem akadt semmi más, amin elinduljon, tehát követni szándékozott ezt a nyomot. 
 	Egy üveg tinta…
 	NYOLCADIK FEJEZET
 1. 

 	– Levelet? – rázta meg a fejét Bessie Burch. 
 	– Nem, nem kaptam semmiféle levelet a nénikémtől. Ugyan minek írt volna nekem? 
 	– Talán közölni akart magával valamit – ajánlotta Poirot. 
 	– A nénikém nem volt az a levélíró fajta. Tudja, már a hetvenes éveit taposta, és az ő fiatalkorában nem sokáig jártak iskolába. 
 	– De azért tudott írni és olvasni? 
 	– Ó, hát persze. Nem sokat olvasott, bár kedvelte a News of the Worldot, meg a Sunday Cometet. De az írás mindig nehezére esett egy kicsit. Ha tudatni akart velem valamit, például azt, hogy halasszuk el a látogatásunkat, vagy azt akarta közölni, hogy ő nem tud eljönni hozzánk, általában telefonált 
 	a 
 	szomszédba 
 	Mr. 
 	Bensonnak, 
 	a
 	gyógyszerésznek, és ő átadta nekünk az üzenetet. Mr. 
 	Benson nagyon előzékeny ilyen dolgokban. Tudja, egy körzetbe tartozunk, és így csak két pennybe kerül a hívás. 
 	Broadhinnyben van egy telefonfülke a postahivatalban. 
 	Poirot bólintott. Méltányolta a tényt, hogy két penny kevesebb, mint két és fél penny. 
 	Jól el tudta már képzelni Mrs. MeGintyt mint kuporgató, a pénzt élére rakó fajtát. Az az asszony, gondolta, nagyon szerette a pénzt. Ám azért barátságosan kitartott:
 	– De azért, gondolom, néha csak írt magának a nagynénje? 
 	– Hát persze, írt egy-egy lapot karácsonyra. 
 	– S talán laktak barátai Anglia más részein, akiknek írt? 
 	– Nem tudok róla. Volt egy sógornője, de már két éve meghalt, aztán pedig Mrs. Birdlip – de hát ő sem él már. 
 	– Szóval, ha levelet írt volna valakinek, igen valószínű, hogy egy neki szóló levélre válaszolt? 
 	Bessie Burch ismét kételkedni látszott. 
 	– Igazán nem tudom, ki írt volna neki… Persze – derült fel az arca – lehetséges, hogy a kormánytól kapott levelet. 
 	Poirot elismerte, hogy manapság egy értesítés a Bessie által hanyagul ,,kormány”-nak nevezett intézménytől inkább szokványos, mint kivétel. 
 	– És általában valami badarságról van szó – jegyezte meg Mrs. Burch. – Űrlapokat kel kitölteni, meg egy csomó olyan arcátlan kérdést tesznek fel az embernek, amilyet nem is volna szabad kérdezni semmiféle tisztességes személytől. 
 	
 	– Egyszóval, lehetséges, hogy Mrs. McGinty a kormánytól kapott valami értesítést, és erre kel ett válaszolnia? 
 	– Ha kapott volna, áthozza Joe-hoz, hogy segítsen válaszolni rá. Mindig nagy hűhót csinált az ilyesmiből, Joe-hoz szokta elhozni. 
 	– Vissza tud emlékezni rá, hogy voltak-e levelek a személyes holmijai között? 
 	– Nem tudom pontosan megmondani. Nem emlékszem semmire. De először a rendőrség nézett át mindent. Jó ideig nem is engedték meg, hogy összecsomagoljam a holmikat és elhozzam. 
 	– Mi történt velük? 
 	– Az a szekrény ott az övé – jó, tömör mahagóni, és az emeleten is van egy ruhásszekrény, meg néhány konyhai holmi. A többit eladtuk, mert nem volt hova tennünk. 
 	– Én a személyes holmijaira gondoltam. – Azután hozzátette: – Például hajkefék, fésűk, fényképek, toalettszerek, ruhák…
 	– Ó, azok. Hát, hogy az igazat megval jam, becsomagoltam egy bőröndbe, és még mindig odafent van az emeleten. 
 	Nem is tudom valójában, mit tegyek velük. Úgy gondoltam, hogy majd elviszem a jótékonysági ócskavásárra karácsonykor, de megfeledkeztem róla. Olyan csúnya dolognak tűnik eladni valami undok zsibárusnak. 
 	– Vajon… nem nézhetném meg annak a bőröndnek a tartalmát? 
 	– Dehogyisnem, tessék csak. Bár nem hiszem, hogy talál valamit, ami segíteni fog. Tudja, a rendőrség végignézett mindent. 
 	– Ó, tudom. De azért, mindenesetre…
 	Mrs. Burch fürgén bevezette egy parányi, a hátsó frontra néző hálószobába, melyet, Poirot; megítélése szerint, főként ruhavarrásra használtak. Az asszony kihúzott az ágy alól egy bőröndöt, és így szólt:
 	– Hát tessék, és bocsásson meg, hogy nem maradok itt, de meg kel néznem a pörköltöt. 
 	Poirot hálásan megbocsátott, és hal otta, amint az asszony ledübörög a lépcsőn. Magához húzta a bőröndöt, és kinyitotta. 
 	
 	Molyirtó szál ó il ata üdvözölte. 
 	Sajnálatot érzett, amint elővette a holmikat, amelyek oly ékesszólóan 
 	beszéltek 
 	a 
 	halott 
 	asszonyról. 
 	Egy
 	meglehetősen 
 	kopott, 
 	hosszú, 
 	fekete 
 	kabát. 
 	Két
 	gyapjúpulóver. 
 	Egy 
 	szoknya, 
 	kabáttal. 
 	Harisnyák. 
 	Fehérnemű nincs (feltehetően Bessie Burch vette magához őket, hogy viselje). Két pár újságpapírba csomagolt cipő. 
 	Egy fésű és egy kefe, használt, de tiszta. Egy régi, horpadt, ezüst hátú tükör. Bőrkeretes fénykép egy mátkapárról, harminc évvel ezelőtti divat szerint öltözve – a fénykép feltehetően Mrs. McGintyt és a férjét ábrázolta. Két margate-i képeslap. Egy porcelán kutya. Egy újságból kitépett recept a töklekvár készítéséről. Egy másik, szenzációhajhászó cikk a „repülő csészealjak”-ról. A harmadik 
 	kivágás 
 	Shipton 
 	nővér 
 	jövendöléseivel
 	foglalkozott. Aztán egy Biblia meg egy imakönyv. 
 	Sem kézitáska, sem kesztyű. Valószínűleg ezeket is Bessie Burch vette magához, vagy elajándékozta őket. 
 	Ezek a ruhák, ahogy Poirot megítélte, túlságosan szűkek lettek volna a testes Bessie-re. Mrs. McGinty sovány, vékonydongájú asszony lehetett. 
 	Poirot kicsomagolta az egyik cipőt. Egészen jó minőségű
 	volt és alig használt. Határozottan túl kicsi Bessie Burchnek. 
 	Már éppen csinosan vissza akarta csomagolni, amikor a pil antása az újságdarabon levő címre tévedt. 
 	A Sunday Comet november tizenkilencediki száma volt. 
 	Mrs. McGintyt november huszonkettedikén gyilkolták meg. 
 	Tehát ezt az újságot a halálát megelőző vasárnap vásárolta. Ott hevert a szobájában, és Bessie Burch éppen ezt használta arra, hogy becsomagolja a nagynénje holmijait. 
 	November tizenkilencedike, vasárnap. És hétfőn Mrs. 
 	McGinty elment egy üveg tintát vásárolni a postahivatalba. 
 	Történhetett ez valami olyan oknál fogva, amit a vasárnapi újságban olvasott? 
 	Poirot kicsomagolta a másik pár cipőt is. Ezt az ugyanaznapi News of the Worldba csomagolták. 
 	Kisimította mind a két újságot, odavitte egy székhez, s leült, hogy elolvassa őket. És azonnal tett egy felfedezést. A Sunday Comet egyik oldaláról kivágtak valamit. A középső
 	oldalon hiányzott egy négyzet alakú darab. A hely túlságosan nagy volt bármelyik kivágás számára, amelyeket talált. 
 	Végignézte mindkét újságot, de semmi más érdekességet nem talált bennük. Ismét visszacsomagolta a cipőket, és szépen rendbe rakta a bőröndöt. 
 	Azután lement a lépcsőn. 
 	Mrs. Burch a konyhában foglalatoskodott. 
 	– Gondolom, nem talált semmit? – érdeklődött. 
 	– Sajnos, nem. – Közömbös hangon folytatta: – Nem emlékszik, hogy volt-e a nagynénje pénztárcájában vagy kézitáskájában egy újságkivágás? 
 	– Nem emlékszem ilyesmire. Talán a rendőrség elvitte. 
 	Ám a rendőrség nem vitte el. Poirot jól tudta ezt, áttanulmányozta Spence jegyzeteit. A halott asszony kézitáskájában levő holmikról jegyzéket készítettek, nem volt köztük újságkivágás. 
 	Eh bien – mondta magában Poirot. – A következő lépés már könnyű. Vagy a kudarc következik – vagy pedig végre haladok. 
 2. 

 	Poirot nagyon csendesen ült, maga előtt a poros újságokkal, s azt mondta magában, hogy az üveg tinta jelentőségének felismerése nem csapta be. 
 	Sunday Comet romantikusan dramatizálva adta elő a régmúlt eseményeket. 
 	Az újság, amelyet Poirot olvasott, a Sunday Comet november tizenkilencedikei, vasárnapi száma volt. 
 	A középső oldal tetején így szólt a nagybetűs cím: HAJDANI TRAGÉDIÁK NŐT ÁLDOZATAI HOL VANNAK
 	MOST EZEK A NŐK? 
 	A főcím alatt négy igen homályos, nyilvánvalóan évekkel ezelőtt felvett fénykép ál t. 
 	A képek alanyai egyáltalán nem hatottak tragikusan. Inkább meglehetősen nevetségeseknek tűntek, minthogy csaknem valamennyien egy letűnt kor divatja szerint öltöztek, és semmi nem nevetségesebb, mint a tegnapi divat – bár vagy harminc év múltán vonzereje visszatérhet, de legalábbis újra felbukkanhat. 
 	Minden fénykép alatt egy név ál t. 
 	Eva Kane, a „másik nő” a híres Craig-ügyben. 
 	Janice Courtland, a „tragikus feleség”, akinek a férje emberbőrbe bújt szörnyeteg volt. 
 	A kis Lily Gambol , túlnépesedett korunk tragikus gyermeke. 
 	Vera Blake, egy gyilkos gyanútlan felesége. 
 	Ezután, ismét feltűnően nyomtatott betűkkel, a kérdés: HOL VANNAK MOST EZEK A NŐK? 
 	Poirot 
 	pislogott, 
 	azután 
 	hozzáfogott, 
 	hogy
 	lelkiismeretesen elolvassa a némiképpen romantikus művet, amely leírta ezeknek a komor, homályba vesző
 	hősnőknek az élettörténetét. 
 	Eva Kane nevére emlékezett, mert a Craig-ügy igen nagy port vert fel. Alfred Craig a polgármesteri hivatal titkárságának a főnöke volt Parminsterben, korrekt és kel emes modorú, lelkiismeretes, jelentéktelen emberke. 
 	Balszerencséjére egy kel emetlen, szeszélyes nőt vett feleségül. Mrs. Craig adósságokba verte, zsarnokoskodott és zsémbeskedett, s olyan ideges természetű bajokban szenvedett, amelyekről kíméletlen barátok úgy nyilatkoztak, hogy a képzelet szüleménye valamennyi. Az ifjú Eva Kane gyereklány volt náluk. Tizenkilenc éves, csinos, elhagyatott és meglehetősen egyszerű teremtés volt. Halálosan beleszeretett Craigbe, s az is belé. Egy napon a szomszédok azt hal ották, hogy Mrs. Craiget az egészségi ál apota miatt külföldre küldték. Ezt Craig mesélte. Az út első ál omásaként, késő este, kocsival felvitte Londonba, s kikísérte, hogy elutazzék Dél-Franciaországba. Ezután visszatért Parminsterbe, és időről időre elmesélte, hogy a felesége ál apota – amint leveleiben írja – nem javul. Eva Kane ott maradt, hogy vezesse a háztartást, s a pletykák hamarosan megindultak. Végül Craig hírt kapott, hogy a felesége meghalt külföldön. Elutazott, majd egy hét múlva visszatért, és beszámolt a temetésről. 
 	
 	Craig bizonyos értelemben ‘együgyű ember volt. 
 	Elkövette azt a hibát, hogy megemlítette, hol halt meg a felesége: a francia Riviéra egyik jól ismert üdülőhelyén. 
 	Elegendő volt, hogy valaki, akinek egy rokona vagy barátja élt ott, írjon az il etőnek, s megtudja, hogy ilyen néven ott senki nem halt meg, s nem is temettek el senkit. Miután egy ideig vad pletykák keringtek, az il ető értesítette a rendőrséget. 
 	Az elkövetkező eseményeket röviden össze lehet foglalni. Mrs. Craig nem utazott el a Riviérára. Szépen feldarabolták, és eltemették a pincében. S a halottszemle növényi méreg jelenlétét mutatta ki a maradványokban. 
 	Craiget letartóztatták, és bíróság elé ál ították. Eredetileg Eva Kane-t is vád alá helyezték mint bűntársat, de elejtették a vádat, mert félreérthetetlenül bebizonyosodott, hogy a világon semmit nem tudott a történtekről. Craig a végén mindent beval ott, halálra ítélték és kivégezték. 
 	Eva Kane gyereket várt, s elhagyta Parminstert, és a Sunday Comet szavaival élve: Jólelkű rokonai az Újvilágban otthont ajánlottak fel számára. A szánalomra méltó fiatal lány, aki tapasztalatlansága folytán egy hidegvérű gyilkos, egy csábító áldozata lett, megváltoztatta
 	[nevét, és örökre elhagyta Anglia partjait, hogy új életet kezdjen, hogy örökre elrejtse szívében s a lánya előtt titokban tartsa az apa nevét. 
 	– A lányom boldogan és ártatlanul fog felnőni. Az ö életét nem 
 	fogja 
 	bemocskolni 
 	a 
 	kegyetlen 
 	múlt. 
 	Erre
 	megesküdtem. Tragikus emlékeim egyedül az enyémek maradnak. 
 	Szegény, esendő, bizakodó Eva Kane. Ily fia-talon kel ett megismernie egy férfi alávalóságát és becstelenséget. Hol lehet most? Talán egy középnyugati városkában éldegél csendesen, mint idős asszony, a szomszédai tisztelik, a pil antása mindig szomorú… S egy vidám és boldog fiatalasszony, akinek már esetleg szintén gyermekei vannak, talán meg-meglátogatja „mamát”, beszámol neki a mindennapi élet apró-cseprő eseményeiről, és sejtelme sincs róla, hogy valaha az édesanyjának milyen fájdalmakat kel ett elviselnie. 
 	
 	– Ó, lala! – mondta Hercule Poirot, s áttért a következő
 	Tragikus Áldozatra. 
 	Janice Courtland, a „tragikus feleség” igazán rosszul járt a férjével. Nyolc éven át kel ett elviselnie különös szokásait (ez utóbbiakra Sunday Comet olyan burkoltan utalt, hogy a feltétlenül fölkeltse az olvasó kíváncsiságát) Nyolcévi vértanúság, jelentette ki határozottan a Sunday Comet. 
 	Aztán Janice összebarátkozott egy fiatalemberrel. Egy átszel emült és idealista fiatalemberrel, aki véletlenül tanúja egy szörnyű jelenetnek férj és feleség között rárohant a férjre, mégpedig olyan erővel, hogy az elesett, és szétzúzta a fejét az éles szélt márvány kandal ópárkányon. Az esküdtszék megál apította, hogy erős felindulásról volt szó, az ifjú idealistának nem ál t szándékában meg gyilkolni a férjet, s ezért csak öt évre ítélték
 	A szenvedő Janice, elborzadva attól, hogy az ügy kapcsán mennyire közismertté vált, külföldre távozott „felejteni”. 
 	Elfelejtette-e már? – tette fel a kérdést a Sunday Comet. 
 	Reméljük. Valahol él talán egy boldog feleség és anya, akinek azok a lidércnyomásos évek, melyeket csendben, szenvedve elviselt, ma már csak álomnak tűnnek…
 	– Nahát, nahát – mondta Poirot, és áttért Lily Gambol ra, túlnépesedett korunk tragikus gyermekére. 
 	Kiderült, hogy Lily Gambol t elvitték túlnépesedett otthonából. Egy nagynéni vál alta magára Lily nevelését. 
 	Egyszer Lily moziba akart menni, s a nagynéni azt mondta, hogy „nem”. Lily felkapta az asztalon éppen keze ügyébe eső húsbárdot, s egy csapást mért vele nagynénjére. A néni zsarnok volt ugyan, de apró termetű és törékeny. 
 	Belehalt az ütésbe. Lily tizenkét évéhez képest jól fejlett, izmos gyerek volt. Egy javítóintézet kapui megnyíltak, s Lily eltűnt a mindennapi élet színteréről. 
 	Ma már felnőtt nő, s ismét szabadon foglalja el helyét civilizációnkban. 
 	Azt 
 	mondják, 
 	a 
 	javítóintézetben
 	viselkedése mintaszerű volt. Nem arra val -e ez, hogy nem a gyermeket, hanem a rendszert kel vádolnunk? 
 	Tudatlanságban, egy nyomornegyed légkörében nőtt fel: a kis Lily környezetének áldozata volt. 
 	Most, vezekelve tragikus botlásáért, reméljük, boldogan él valahol mint tisztességes polgár, jó feleség és anya, szegény kis Lily Gambol . 
 	Poirot megrázta a fejét. Egy tizenkét éves gyermek, aki meglóbálta nagynénje fölött a húsbárdot, s olyan erős csapást mért rá, hogy az belehalt, Poirot véleménye szerint nem volt í valami aranyos gyermek. Együttérzése ebben az esetben a nagynénié volt. 
 	Áttért Vera Blake-re. Vera Blake nyilvánvalóan az a fajta nő
 	volt, akinek semmi sem sikerült. Először gondjaiba vette egy barátját, akiről kiderült, hogy a rendőrség körözi mint bűnözőt, egy bank éj eliőrének a meggyilkolásáéra. Ezután feleségül ment egy tiszteletre méltó kereskedőhöz, akiről az derült ki, hogy lopott holmik orgazdája. Idővel két gyermekük is hasonlóképpen hívta fel magára a rend-őrség figyelmét. 
 	Eljártak 
 	anyjukkal 
 	az 
 	áruházakba, 
 	s
 	meglehetősen kivették a részüket a bolti tolvajlásban. 
 	Mindenesetre, végül megérkezett a színre egy „jó ember”. 
 	Otthont ajánlott a tragikus sorsú Verának a gyarmatokon. 
 	Az anya gyermekeivel együtt elhagyta ezt a meddő
 	országot. 
 	Attól fogva Új Élet várt rájuk. Végre, a Sorstól kapott, ismételt csapások után, a bajok véget értek Vera számára. 
 	Vajon így van-e? – mondta magában Poirot kétkedve. –
 	Valószínűleg rájön majd, hogy egy jóhiszeműséggel visszaélő csalóhoz ment feleségül, aki az óceán járókon működik. 
 	Hátradőlt, és tanulmányozni kezdte a fényképeket. Eva Kane kócos, göndör haját a fülére fésülték, hatalmas kalapot viselt, s egy csokor rózsát tartott a füléhez, mint valami telefonkagylót. Janice Courtland harangszabású kalapját a fülére húzta, a derekát fűző szorította össze. Lily Gambol vastag szemüveget hordott, együgyű gyermeknek tűnt, úgy hatott, mint akinek orrpolipja van, s fáradságosan, nyitott száj al lélegzik. Vera Blake olyan tragikusan fekete-fehér volt, hogy nem lehetett kivenni a vonásait. 
 	Mrs. McGinty valamilyen oknál fogva kitépte az újságból ezt a cikket, a képekkel együtt. Miért? Csak azért akarta megtartani, mert érdeklődését felkeltették a történetek? 
 	Poirot úgy gondolta, hogy nem. Mrs. McGinty igen kevés holmit tartott meg életének hatvan-egynehány éve alatt. 
 	Poirot tudta ezt a rendőrségi jegyzőkönyvekből és az asszony holmijainak átkutatásából. 
 	Vasárnap tépte ki a cikket, hétfőn pedig vásárolt egy üveg tintát, a következtetés szerint azért, mert Ó, aki soha nem írt levelet, most levelet szándékozott írni. Ha hivatalos ügyről szólt volna a levél, valószínűleg megkérte volna Joe Burchöt, hogy legyen a segítségére. Tehát nem hivatalos levél volt. Hanem – mi-csoda? 
 	Poirot pil antása ismét végigfutott a négy fényképen, Hol vannak most – tette fel a kérdést a Sunday Comet ezek a nők? 
 	Poirot úgy gondolta, meglehet, hogy tavaly novemberben egyikük Broadhinnyben volt. 
 3. 

 	Poirot-nak csak másnap sikerült négyszemközt beszélnie Miss Pamela Horsefal -lal. 
 	Miss Horsefal nak nem sok ideje volt a számára, mert, mint magyarázta, le kel ett rohannia Sheffieldbe. 
 	Miss Horsefal magas volt, férfias külsejű, sokat ivott és erősen dohányzott, s ha az ember ránézett, igen valószínűtlennek tűnt, hogy az ő tol ából csöpögtek ilyen szirupos érzelmek a Sunday Cometbe. Mindazonáltal ez volt az igazság. 
 	– Nyögje már ki, nyögje már ki – rival t Poirot-ra türelmetlenül Miss Horsefal . – El kel mennem. 
 	– A Sunday Cometben megjelent cikkéről van szó. Tavaly novemberben. A Tragikus Nőkről szóló sorozat. 
 	– Ő, az a sorozat. Hát nem rohadt alakok voltak? 
 	Poirot nem nyilvánított véleményt a tárgyról, hanem így folytatta:
 	– Főleg arra a részre gondolok, amely a Nők Bűnügyekkel Kapcsolatban 
 	címen 
 	jelenti 
 	meg, 
 	november
 	tizenkilencedikén. Eva Kanenel, Vera Blake-kel, Janice Courtlanddel és Lily Gambol -lal foglalkozott. Miss Horsefal elvigyorodott. 
 	– Hol vannak most ezek a tragikus sorsú nők? Emlékszem. 
 	
 	– Gondolom, ilyen cikkeknek a megjelenése után szokott leveleket kapni? 
 	– Meghiszem azt! Úgy tűnik, vannak emberek, akiknek nincs jobb dolguk, mint leveleket írni. Valaki „egyszer látta a gyilkos Craiget az utcán sétálni”. Egy másik nő el akarta mesélni „az élete történetét, amely sokkal tragikusabb volt, mint bármi, amit egyáltalán el tudok képzelni”. 
 	– Nem kapott levelet, annak a cikknek a megjelenése után, egy bizonyos Mrs. McGintytől, Broadhinnyből? 
 	– Honnan az ördögből tudnám, jóember? Kosárszámra kapom a leveleket. Hogyan emlékezhetnék egy bizonyos névre? 
 	– Gondoltam, talán emlékezni fog – mondta Poirot –, mert néhány nappal később Mrs. McGintyt meggyilkolták. 
 	– Na, végre értelmesen beszél – Miss Horsefal egyszeriben megfeledkezett arról, hogy Sheffieldbe készül, és lovaglóülésben leült egy székre. – McGinty… McGinty…
 	emlékszem a nevére. Az albérlője fejbe kólintotta. A nyilvánosság szempontjából nem valami izgalmas bűntény. 
 	Nincs benne szexuális vonzerő. Maga szerint az az asszony írt nekem? 
 	– Azt hiszem, a Sunday Cometnek írt. 
 	– Az ugyanaz. Úgyis hozzám kerül. A gyilkosság miatt – s minthogy a neve megjelent a lapokban – egészen biztosan eszembe fog jutni… – Abbahagyta. – Ide figyeljen, nem Broadhinnyből írt. Broadwayből. 
 	– Egyszóval, emlékszik rá? 
 	– Hát, nem vagyok biztos benne… De az a név… Hát nem humoros név! Igen – teljesen tanulatlan, szörnyűséges írás. 
 	Bárcsak akkor tudtam volna… De abban biztos vagyok, hogy a levél Broadwayből jött. 
 	– Maga mondta – jegyezte meg Poirot –, hogy nagyon csúnya írás volt. Broadway és Broadhinny – igen hasonlónak tűnik. 
 	– Igen, ez lehetséges. Végül is, az ember nemigen van tisztában ezekkel a furcsa vidéki nevekkel. McGinty… igen. 
 	Határozottan emlékszem. Talán a gyilkosság miatt vésődött az agyamba a név. 
 	– Nem emlékszik, hogy mit írt a levelében? 
 	
 	– Valamit egy fényképről. Tudomása volt róla, hogy valahol megvan az egyik kép eredetije, ami az újságban megjelent? S hogy fizetnénk-e érte és mennyit? 
 	– És maga válaszolt? 
 	– Jóember, nekünk semmi szükségünk efféle dolgokra. 
 	Átlagválászt írtunk vissza. Hálás köszönetünk, de nincs szükségünk rá. Viszont, minthogy Broadwaybe küldtük –
 	nem hiszem, hogy megkapta egyáltalán. 
 	– Tudta, hogy valahol megvan az egyik kép eredetije…
 	Poirot-ban felderengett egy emlék. Amint Maureen Summerhayes gondtalan hangján azt mondja: „Persze, mindenbe beleütötte az orrát egy kicsit.” 
 	Mrs. McGinty mindenbe beleütötte az orrát. Tisztességes volt, de szeretett mindenről tudni. Az emberek pedig megtartják a holmikat, ostoba, jelentéktelen holmikat a múltból. Érzelmi okoknál fogva tartják meg, vagy egyszerűen észre sem veszik már őket, és meg is felejtkeznek arról, hogy léteznek egyáltalán. 
 	Mrs. McGinty látott egy régi fényképet, és később felismerte a Sunday Cometben a másolatát. És meg akarta tudni, nem kereshetne-e egy kis pénzt vele…
 	Poirot fürgén felál t. – Köszönöm, Miss Horsefal . 
 	Bocsásson meg, kérem, de pontosak voltak az esettel kapcsolatos jegyzetei az írásában? Észrevettem például, hogy helytelenül írta a Craig-tárgyalás évét. A Courtland-
 	ügyben pedig a férjet Herbertnek hívták, úgy emlékszem, és nem Hubertnek. A Lily Gambol nagynénje viszont Buckinghamshire-ben lakott, és nem Berkshire-ben. 
 	Miss Horsefal meglóbálta a cigarettáját. 
 	– A pontosság teljesen lényegtelen, jóember. Romantikus zagyvaság volt az egész, az elejétől a végéig. Csak úgy odakentem egy-két adatot, aztán átpofoztam az egészet, hogy hatásos legyen. 
 	– Csak azt szeretném mondani, hogy talán a hősnők jel emvonásai sem pontosan olyanok, mint ahogy leírta őket. 
 	Pamela olyasféle nyerítő hangot hal atott, mint valami ló. 
 	– Hát persze hogy nem. Mit képzel maga? Semmi kétségem afelől, hogy Eva Kane valójában egy kis ringyó volt, távolról sem valami megsértett ártatlanság. Ami pedig a Courtland nőt il eti, ugyan miért szenvedett némán egy perverz szadistával? Mert a pasas úszott a pénzben, a romantikus kis barátjának pedig nem volt egy vasa sem. 
 	– És Lily Gambol , a tragikus gyermek? 
 	– Hát, nem ajánlanám, hogy körülöttem ugrándozzék egy húsbárddal. 
 	Poirot az uj ain számlálta. 
 	– Elhagyták az országot… Az Újvilágba mentek…
 	Külföldre, „a gyarmatokra”… „Új Életet kezdeni”. De, ugye, arra semmi bizonyíték, hogy később nem tértek vissza az országba? 
 	– Egyáltalán semmi – ismerte el Miss Horsefal . – Most pedig… igazán repülnöm kel …
 	Aznap, késő éjszaka, Poirot felhívta Spence-t. 
 	– Már nem tudtam elképzelni, mi történt magával, Poirot. 
 	Rájött valamire? Bármire is? 
 	– Nyomozást végeztem – jelentette ki Poirot zordonan. 
 	– És? 
 	– És a következőt ál apítottam meg: Broadhinny lakói valamennyien nagyon rendes emberek. 
 	– Hogy érti ezt, M Poirot? 
 	– Gondolkozzék csak, barátom. „Nagyon rendes emberek.” 
 	Ez már jó párszor alapos indíték volt gyilkosságra. 
 	KILENCEDIK FEJEZET
 	– Valamennyien nagyon rendes emberek – mormolta Poirot, amint az ál omás mel ett be-fordult Crossways kapuján. 
 	Az ajtófélfán egy réztábla hirdette, hogy itt lakik dr. Rendel , az orvostudományok doktora. 
 	Dr. Rendel nagy darab, jó kedélyű, negyven körüli férfi volt. 
 	Igen szolgálatkészen fogadta vendégét. 
 	– Megtiszteltetés csendes kis falunk számára – jelentette ki
 	– a nagy Hercule Poirot jelenléte. 
 	– Á – mondta megörülve Poirot –, egy- szóval maga már hal ott rólam? 
 	– Természetesen hal ottunk magáról. Ki ne hajlott volna? 
 	Ez kényes kérdésnek bizonyult. Poirot egy-szerűen csak ennyit mondott udvariasan:
 	
 	– Szerencsésnek érzem magamat, hogy itt-hon találom. 
 	Nem kifejezetten szerencse kérdése volt. Éppen el enkezőleg, ügyes időzítésé. Ám dr. Rendel szívélyesen válaszolt:
 	– Valóban. Még éppen jókor kapott el. Egy negyedóra múlva 
 	rendelni 
 	fogok. 
 	Különben 
 	miben 
 	lehetnék
 	segítségére? Meghalok a kíváncsiságtól, hogy mi járatban van itt nálunk? Pihenőkúrán? Avagy gyilkosság történt berkeinkben? 
 	– A múltban – nem mostanában. 
 	– A múltban? Nem emlékszem…
 	– Mrs. McGinty. 
 	– Persze, persze. Teljesen elfelejtettem. De csak nem mondja, hogy ez iránt érdeklődik most? 
 	– Bizalmasan megsúghatom magának, hogy a védelem fogadott fel. Új bizonyítékok kerültek napvilágra, melyeknek alapján fel ebbezést fognak benyújtani. 
 	Dr. Rendel hangja élesen csattant fel:
 	– Ugyan miféle új bizonyítékok kerülhettek elő? 
 	– Ezt, sajnos, nincs módomban elárulni…
 	– Ó, persze, persze, kérem bocsásson meg. 
 	– De véletlenül mondhatom… igen olyan dolgokra bukkantam, amelyek, úgy is különösek… igen… hogy is fejezzem ki?… sokatmondóak. Azért jöttem önhöz, dr. 
 	Rendel , mert ha jól tudom, Mrs. McGinty alkalmanként itt is dolgozott. 
 	– Hogyne, hogyne… Mrs. McGinty… Nem inna valamit? 
 	Sherryt? Whiskyt? Inkább sherryt? Magam is így vagyok vele. – Hozott két poharat, s helyet foglalva Poirot mel ett, így folytatta: – Mrs. McGinty hetenként egyszer jött hozzánk, kisebb nagytakarítást csinálni. Nagyon jó házvezetőnőm van… igazán kitűnő… de a rézholmi… meg a konyhakő
 	felsúrolása… hát bizony, Mrs. Scott nemigen tud már letérdelni. Mrs. McGinty pompás munkaerő volt. 
 	– Gondolja, hogy szavahihető teremtés lehetett? 
 	– Szavahihető? Nos, ez különös kérdés. Igazán nem tudnám megmondani – nem volt alkalmam meggyőződni róla. De, legjobb tudomásom szerint, igazán szavahihető
 	volt. 
 	
 	– Ha tehát valakinek mondott volna valamit, úgy gondolja, hogy a kijelentése valószínűleg igaz? 
 	Dr. Rendel egy csöppet zavartnak látszott. 
 	– Ó, hát azért ilyen messzire nem mennék. Valójában igen keveset tudok róla. De megkérdezhetem Mrs. Scottot. Ő
 	biztosan jobban tudja. 
 	– Nem, nem. Ezt inkább ne tegye. 
 	– Maga igazán kíváncsivá tesz – mondta derűsen dr. 
 	Rendel . – Ugyan miket fecsegett összevissza az az öregasszony? Valami, némiképp becsületsértő dolgot? 
 	Úgy értem, gondolom, valami rágalmazást? 
 	Poirot csak a fejét rázta. Azután így szólt:
 	– Tudja, egyelőre ez még szigorúan bizalmas. Még teljesen az elején tartok a nyomozásnak. 
 	Dr. Rendel meglehetősen szárazon jegyezte meg:
 	– Nem gondolja, hogy egy kicsit sietnie kel ene? 
 	– Teljesen igaza van. Igen kevés a rendelkezésemre ál ó idő. 
 	– Meg kel mondanom, hogy meglepetést okoz nekem…
 	Mi itt valamennyien teljesen biztosak voltunk benne, hogy Bentley a tettes. Úgy tűnt, semmi kétség nem fér hozzá. 
 	– 
 	Közönséges, 
 	hitvány, 
 	anyagiakért 
 	elkövetett
 	gyilkosságnak 
 	tűnt, 
 	meglehetősen 
 	érdektelen
 	gyilkosságnak. Ezt akarta mondani? 
 	– Igen… igen, körülbelül ez a véleményem. 
 	– Ismerte James Bentleyt? 
 	– 
 	Néhányszor 
 	felkeresett, 
 	hogy 
 	kezeljem. 
 	Aggodalmaskodott az egészsége miatt. Azt hiszem, az anyja elkényeztette. Az ember olyan gyakran találkozik ilyesmivel. Van még egy hasonló esetem. 
 	– Á, csakugyan? 
 	– Igen. Mrs. Upward. Majomszeretettel ragaszkodik a fiához. Jó erősen odaköti a szoknyájához. A fickó okos –
 	bár, magunk között szólva, annyira azért nem okos, mint képzeli magáról, de azért határozottan tehetséges. Robin egyébként kezdő színdarabíró. 
 	– Régóta laknak itt? 
 	– Három vagy négy éve. Broadhinnyben senki sem lakik régóta. Az eredeti falu egy maroknyi házikóból ál t, melyek Long Meadows körül helyezkednek el. Ha jól tudom, maga ott szál t meg. 
 	– Valóban – mondta Poirot, minden túlzó lelkesedés nélkül. 
 	Dr. Rendel , úgy tűnt, jól mulat. 
 	– Penzió, az ám – mondta. – Amit az a fiatal nő tud egy penzió vezetéséről, az a nul ával egyenlő. Indiában élt, amióta férjhez ment, és a szolgák csak úgy hemzsegtek körülötte. Lefogadom, hogy rettenetes kényelmet-len ott laknia. Senki nem marad náluk sokáig. Ami a szegény öregfiút, Summerhayest il eti, Sose fog sikerülni bármit is kihoznia abból a konyhakertből, amivel bűvészkedik. 
 	Rendes fickó, de sejtelme sincs az üzleti életről – amilyen az üzleti élet manapság, ha valaki a víz fölött akarja tartani magát. Manapság? Rólam se képzelje, hogy betegeket gyógyítok! Űrlapok kitöltésével és orvosi bizonyítványok írásával szerzek magamnak dicsőséget. Mindennek el enére kedvelem Summerhayeséket. Az| asszony bájos teremtés, 
 	s 
 	noha 
 	Summerhayes 
 	pokolian 
 	heves
 	vérmérsékletű, és hajlamos a szeszélyességre, azért mégiscsak a régi gárda tagja. Igazán kitűnő családból való. 
 	Ismernie kel ett volna az öreg Summerhayes ezredest, goromba volt, mint a lópokróc, és büszke, mint az ördög. 
 	– Ő volt Summerhayes őrnagy apja? 
 	– Igen. Nem sok pénz maradt az öregfiú halála után, és az örökösödési adó még inkább tönkretette őket, de azért úgy döntöttek, hogy megtartják a régi házat. Az ember nem is tudja, hogy csodálja őket, vagy azt mondja „ostoba szamarak”. 
 	A karórájára pil antott. 
 	– Nem tartom fel tovább – mondta Poirot. 
 	– Még van egypár percem. Azonkívül, szeretném, ha megismerkedne a feleségemmel. Nem tudom elképzelni, hol 
 	lehet. 
 	Roppantul 
 	felkeltette 
 	az 
 	érdeklődését, 
 	Mindkettőnket bűnügyekről. 
 	– Kriminológiát, detektívregényeket vagy a vasárnapi újságokat? 
 	– Mind a hármat. 
 	– Leereszkedik egészen a Sunday Cometig? Dr. Rendel felnevetett. 
 	
 	– Mit érne anélkül a vasárnap? 
 	– Öt hónapja érdekes cikkeket közöltek. Különösen az egyik volt érdekfeszítő, amely olyan nőkről szólt, akik gyilkossági ügyekbe keveredtek, s az életük tragédiáiról. 
 	– Igen. Emlékszem arra, amelyikre gondol. Bár óriási halandzsa volt az egész. 
 	– Á, úgy gondolja! 
 	– Hát, a Craig-ügyet, persze, csak a lapokból ismertem, de egy másikban – a Courtland-ügyben, ál ítom magának, hogy az a nő nem volt tragikus ártatlanság. Szabályszerű
 	rom-lőtt kis teremtés volt. Tudom, mert a férjét egyik nagybátyám kezelte. Nem volt férfiszépség, de a felesége sem volt sokkal különb. Az asszony megkaparintotta azt a fiatal zöldfülűt, azután rávette a gyilkosságra. Ezek után a fiú börtönbe kerül emberölésért, az asszony pedig gazdag özvegyként távozik, s valahol másutt férjhez megy. 
 	– A Sunday Comet ezt nem említette. Nem emlékszik, kihez ment férjhez? 
 	Rendel megrázta a fejét. 
 	– Azt hiszem, sose hal ottam a nevét, de valaki azt mesélte, hogy az asszony nagyon jól járt. 
 	– A cikket olvasva kíváncsi lesz az ember, hol lehet most az a négy nő – tűnődött Poirot. 
 	– Tudom. Lehetséges, hogy épp a múlt héten találkoztunk valamelyikükkel valami összejövetelen. Lefogadom, hogy mélyen hal gatnak a múltjukról. Az biztos, hogy azokról a fényképekről soha senki nem ismerné fel őket. Szavamra, nem tűnnek valami jóképű társaságnak. 
 	Egy óra ütött, s Poirot felál t. – Nem szabad tovább feltartanom. Igazán nagyon kedves volt magától. 
 	amikor meghal otta, hogy maga itt van a faluban. nagyon érdekelnek a bűnügyek. Sokat olvasunk
 	– Attól félek, nem sokat segítettem. Egy egyszerű férfi alig tud valamit a bejárónőjéről. De egy pil anat, meg kel ismerkednie a feleségemmel. Sosem bocsátaná meg nekem. 
 	Poirot előtt ment ki a hal ba, és hangosan kiáltotta:
 	– Shelagh… Shelagh…
 	Valaki halkan válaszolt az emeletről. 
 	
 	– Gyere le. Van valami meglepetés a számodra. 
 	Vékony, sápadt, szőke hajú asszony szaladt le könnyedén a lépcsőn. 
 	– Na, mit szólsz hozzá, Shelagh, ez itt M Hercule Poirot. 
 	– Ó – úgy tűnt, Mrs. Rendel annyira megrémült, hogy alig tudott megszólalni. Nagyon világos, kék szemével aggodalmasan bámult Poirot – ra. 
 	– Madame – mondta Poirot, s a legkülföldiesebb modorában hajolt az asszony keze fölé. 
 	– Hal ottuk, hogy itt tartózkodik – jegyezte meg Shelagh Rendel –, de nem tudtuk, hogy… – Elhal gatott. Pil antása hirtelen férje arcára röppent. 
 	A férjéről olvassa le a greenwichi időt – gondolta magában Poirot. 
 	Elmormolt néhány szóvirágokkal ékes frázist, azután távozott. Magával vitte a benyomást a mesterkéletlen dr. 
 	Rendel ről és a zavarában hal gatag, nyugtalan Mrs. 
 	Rendel ről. 
 	Ennyit Rendel ékről, akikhez Mrs. McGinty kedden délelőttönként járt. 
 2. 

 	Hunter’s Close szilárd építésű, Viktória korabeli ház volt, amelyhez hosszú, gondozatlan, gyommal benőtt kocsifelhajtó vezetett. Valaha nem nevezték volna nagy háznak, de ahhoz elég nagy volt, hogy manapság háztartási szem-pontból kényelmetlen legyen. 
 	Poirot a fiatal külföldi lánytól, aki ajtót nyitott, Mrs. 
 	Wetherby után érdeklődött. 
 	A lány rábámult, azután így szólt: – Nem tudja. Kérem, jönni. 
 	Talán Miss Hendersont? 
 	Ott 
 	hagyta 
 	ácsorogni 
 	a 
 	hal ban. 
 	A 
 	hal , 
 	egy
 	ingatlanügynökség kifejezése szerint, „jól bútorozott” 
 	helyiség volt – a világ különböző részeiből ide került, jó néhány különös holmival. Semmi nem látszott túlságosan tisztának, a portörléssel sem bajlódtak sokat. 
 	A külföldi lány hamarosan visszatért. Így; szólt: – Kérem jönni – és bevezette egy kis, hideg szobába, amelyben egy óriási asztal ál t. A kandal ópárkányt nagy, riasztó külsejű
 	kávéskanna díszítette, melynek hatalmas, kampós csőre úgy hatott, mint valami nagy, horgas orr. 
 	Poirot mögött kinyílt az ajtó, és egy lány lépett be a szobába. 
 	– Anyám fekszik – mondta. – Miben lehetnék a segítségére? 
 	– Maga Miss Wetherby? 
 	– Henderson. Mr. Wetherby a mostohaapám. 
 	Harminc körüli, hétköznapi arcú lány volt, nagy darab és félszeg. A pil antása éber. 
 	– Nagyon érdekelne, hogy mit tud mondani nekem Mrs. 
 	McGintyről, aki itt dolgozott maguknál. 
 	A lány rábámult. 
 	– Mrs. McGintyről? De hiszen meghalt. 
 	– Tudom – mondta barátságosan Poirot. 
 	– Mindennek el enére szeretném, ha mondana róla valamit. 
 	– Ó. Talán biztosításról van szó, vagy ilyesmiről? 
 	– Nem biztosításról. Új bizonyítékokról van szó. 
 	– Új bizonyítékokról? Úgy érti, hogy… Mrs. McGinty halálával kapcsolatban? 
 	– Engem – jelentette ki Poirot – a védelem képviselői fogadtak fel, hogy indítsak új nyomozást Bentley érdekében. 
 	A lány még mindig rábámulva kérdezte:
 	– Hát nem ő a tettes? 
 	– Az esküdtszék úgy vélte, hogy igen. De köztudomású, hogy az esküdtek is tévedhetnek. 
 	– Akkor hát valójában valaki más gyilkolta meg? 
 	– Lehetséges. 
 	– Kicsoda? – kérdezte hirtelen a lány. 
 	– Ez itt a kérdés – mondta lágyan Poirot. 
 	– Semmit nem értek az egészből. 
 	– Nem? De valamit csak tud mondani nekem Mrs. 
 	McGintyről? 
 	A lány meglehetősen kel etlenül válaszolta:
 	– Azt hiszem… Mit akar tudni? 
 	– Nos – kezdjem azzal –, hogy mi volt a véleménye róla? 
 	– Hát… semmi különös. Olyan volt, mint bárki más. 
 	
 	– Beszédes vagy hal gatag? Kíváncsi vagy tartózkodó? 
 	Kel emes vagy barátságtalan? Kedves volt vagy – nem valami kedves. 
 	Miss Henderson eltöprengett. 
 	– Jól dolgozott… de rengeteget beszélt., Néha egészen furcsa dolgokat mondott… Én tulajdonképpen… nem kedveltem túlságosan.)
 	Kinyílt az ajtó, és a külföldi alkalmazott beszólt:
 	– Miss Deirdre, anyja mondja: felvinni tessék. 
 	– Anyám azt kívánja, hogy kísérjem fel hozzá ezt az urat? 
 	– Igenis, kérem. 
 	Deirdre Henderson kétkedve pil antott Poirot-ra. 
 	– Feljönne anyámhoz? 
 	– Nagyon szívesen. 
 	Deirdre átvezette Poirot-t a halion és fel lépcsőn. Minden összefüggés nélkül azt mondta:
 	– Az ember úgy kimerül a külföldiektől. Minthogy gondolatban nyilvánvalóan a háztartási alkalmazottal, és nem a vendégével foglalkozott, Poirot nem sértődött meg. 
 	Arra gondolt, hogy Deirdre Henderson meglehetősen együgyű fiatal nőnek tűnik, együgyűnek, egészen a tapintatlanságig. 
 	Az emeleti szoba tömve volt csecsebecsékkel. Egy olyan asszony szobája, aki sokat utazott, s aki, bárhova ment is, ragaszkodott hozzá, hogy valami emléktárgyat vigyen haza az adott helyről. Legtöbb emléktárgy láthatólag a turisták gyönyörűségére és kizsebelésére készült. A szobában túlságosan sok pamlag, asztal és szék volt, igen kevés levegő és túlságosan sok függöny – s mindennek közepette foglalt helyet Mrs. Wetherby. 
 	Mrs. Wetherby apró teremtésnek tűnt – szánalmasan apró teremtés egy tágas szobában. Ezt a hatást keltette. Ám valójában’ nem volt annyira apró, mint amilyennek látszani szándékozott. Azok a nők, akik esendőségükkel akarják zsarolni a környezetüket, kitűnően tudnak ilyen hatást kelteni, még ha a valóságban középtermetűek is. 
 	Egy pamlagon hevert, igen kényelmesen, mel ette könyvek, kötés, egy pohár narancslé és egy doboz csokoládé. 
 	Élénken szólalt meg:
 	
 	– Meg kel bocsátania, hogy nem kelek fel, de az orvos ragaszkodik a mindennapos pihenésemhez, és mindenki veszekszik velem, ha nem teszem meg, amit mond. 
 	Poirot megfogta a felé nyújtott kezet, s a szokásos, tiszteletteljes mormolást hal atva hajolt föléje. 
 	Mögötte megszólalt a rendíthetetlen Deirdre:
 	– Mrs. McGinty után érdeklődik. 
 	A finom kéz mozdulatlanul’ hevert Poirot markában, s egy pil anatig madárkaromra emlékeztetett. Nem, ez nem valami finom drezdai porcelán
 	– hanem karmoló, ragadozó karom…
 	Mrs. Wetherby könnyedén felkacagva így szólt:
 	– Milyen lehetetlen vagy, Deirdre drágám. Ki az a Mrs. 
 	McGinty? 
 	– Ó, mami, de hát csak emlékszel rá. Nálunk dolgozott. 
 	Tudod, akit meggyilkoltak. 
 	Mrs. Wetherby lehunyta a szemét, és meg-borzongott. 
 	– Ne, drágám. Olyan kel emetlen volt az egész. Még hetekig ideges voltam utána. Szegény öregasszony, hogy ilyen ostoba legyen pénzt tartani a padlódeszka alatt. Be kel ett volna tennie a bankba. Hát persze hogy emlékszem az egészre – csak a nevét felejtettem el. 
 	Deirdre egykedvűen jegyezte meg:
 	– Utána érdeklődik. 
 	– Foglaljon helyet, M Poirot. Majd meghalok a kíváncsiságtól. Mrs. Rendel éppen mos, hívott fel, és elmesélte, hogy egy nagyon hí res kriminológus tartózkodik körünkben. Ami-kor aztán az előbb Frieda közölte, hogy ki jött biztosan tudtam, hogy maga az, azért üzentem, hogy jöj ön fel. Most pedig mondja el, mit jelent ez az egész? 
 	– Mint a leánya mondja, Mrs., McGinty után érdeklődöm. Itt dolgozott. Úgy hal ottam, szerdánként járt ide. És szerdán halt meg Ezek szerint itt volt azon a napon? 
 	– Azt hiszem. Igen, azt hiszem. Most már nem tudom biztosan ál ítani. Olyan régen történt. 
 	– Igen. Hónapokkal ezelőtt. Es Mrs. McGinty nem mondott semmit aznap – semmi rend kívülit? 
 	– A hozzá hasonlók mindig rengeteget beszélnek –
 	jegyezte meg utálattal Mrs. Wetherby. – Az ember oda se figyel valójában. És végül is, azt nem mondhatta el, hogy aznap éj el majd kirabolják, és meg fogják gyilkolni. 
 	– Az ok és az okozat – mormolta Poirot. Mrs. Wetherby a homlokát ráncolta. 
 	– Nem tudom, mire gondol. 
 	– Talán én sem tudom. Még nem. Az ember sötétségben halad a világosság felé… Járatják a vasárnapi lapokat, Mrs. Wetherby? 
 	Az asszony kék szeme tágra nyílt. 
 	– Ó, igen. Természetesen. Járatjuk az Obserwert és a Sunday Timest. Miért? 
 	– Csak tudni szerettem volna. Mrs. McGinty a Sunday Cometet és a News of the Worldot olvasta. 
 	Szünetet tartott, de senki nem szólt egy szót sem. Mrs. 
 	Wetherby sóhajtott, és félig lehunyta a szemét. Végül megszólalt:
 	– Rendkívül nyugtalanító volt ez az egész. Az a szörnyű
 	albérlője. Azt hiszem, nem lehet teljesen normális. Pedig, úgy látszik, művelt ember. De hiszen csak annál rosszabb. 
 	– Valóban? 
 	– Ó, igen, szerintem az. Ilyen kegyetlen gyilkosság. Egy húsbárddal. Pfuj! 
 	– A rendőrség nem találta meg a fegyvert – jegyezte meg Poirot. 
 	– Gondolom, bedobta egy tóba vagy valami hasonló helyre. 
 	– Kikotorták a tavakat – szólt közbe Deirdre. – Láttam. 
 	– Drágám – sóhajtotta az anyja –, ne légy morbid. Tudod, hogy képtelen vagyok ilyen dolgokra gondolni. A fejem! 
 	A lány hevesen Poirot felé fordult. 
 	– Nem szabad folytatnia. Megárt anyámnak. Rettenetesen érzékeny. Még detektívregényéket sem képes olvasni. 
 	– Elnézést kérek – mondta Poirot. Felemelkedett. – Csak egyetlen mentségem van Egy embert fel fognak akasztani három héten belül. Ha viszont nem ő követte el…
 	Mrs. Wetherby a könyökére, támaszkodott. A hangja élessé vált. 
 	– Természetesen ő követte el – kiáltotta – Persze hogy ő. 
 	Poirot megrázta a fejét. 
 	– Én nem vagyok benne olyan biztos. Hirtelen távozott a szobából. Amint lefelé haladt a lépcsőn, a lány utánaszaladt. A hal ban érte utol. 
 	– Hogy érti ezt? – kérdezte. 
 	– Úgy, ahogy mondtam. 
 	– Igen, de… – Elhal gatott. Poirot nem szólt semmit. 
 	Deirdre Henderson lassan azt mondta:
 	– Felizgatta anyámat. Nem tudja elviselni] az ilyen dolgokat… 
 	A 
 	betöréseket… 
 	gyilkosságokat… 
 	az
 	erőszakot. 
 	– Akkor hát nagy megrázkódtatást kel ett jelentenie számára, hogy egy asszonyt, aki alkalmanként itt dolgozott, meggyilkoltak. 
 	– Ő, ó, persze… persze hogy nagy megrázkódtatást jelentett. 
 	– Nagyon leverte az édesanyját? 
 	– Hal ani sem akart az egészről… Mindig megpróbálom…
 	megpróbáljuk megóvni mindentől. Minden visszataszító dologtól. 
 	– És a háború alatt? 
 	– Szerencsére, itt a környéken nem bombáztak. 
 	– Maga mit csinált a háború alatt, mademoisel e? 
 	– Ő, hát Kilchesterben dolgoztam az önkéntes Egészségügyi Osztagban. Aztán meg kocsit vezettem az önkéntes Női Szolgálatnál. Itthonról, persze, nem mehettem el. Mamának szüksége volt rám. Igazság szerint annak sem örült, hogy olyan sokat voltam távol. Nagyon nehezen ment az egész. Aztán meg az alkalmazottak… mama, persze, sose végzett házimunkát… túlságosan gyenge hozzá. 
 	Olyan nehezen lehetett egyáltalán szerezni valakit. Ezért volt olyan áldás Mrs. McGinty. Akkoriban kezdett hozzánk járni. Kitűnő munkaerő volt. De hát, persze… sehol…
 	semmi nem megy úgy, mint valaha. 
 	– És magát ez nagyon bántja, mademoisel e? 
 	– Engem? Ő, dehogy – a lány, úgy tűnt, csodálkozik. – De mamával másként ál a helyzet, ö… ő a múltban él. 
 	– Vannak ilyen emberek – bólintott Poirot. Lelki szemei előtt megjelent a szoba, amelyben néhány perce tartózkodott. Ott ál t egy komód, félig kihúzott fiókokkal. A fiók tömve. volt mindenféle limlommal
 	
 	– selyem tű-párna, törött legyező, egy ezüst kávéskanna régi képes újságok. A fiókot túlságosan megtömték ahhoz, hogy be lehessen csukni. Poirot halkan folytatta: –
 	Megtartják a holmikat, a régvolt napok emlékeit. A táncrendeket, egy legyezőt, a néhai barátok fényképeit, még ét-lapokat és színházi műsorokat is, mert ha rápil antanak ezekre a holmikra, a régi emlékek életre kelnek. 
 	– Azt hiszem, így van – bólintott Deirdre. – Én nem tudom megérteni az ilyesmit. Én magam sose tartok meg semmit. 
 	– Maga előre néz és nem visszafelé? Deirdre lassan így válaszolt:
 	– Nem tudom, hogy nézek-e valamerről egyáltalán… Úgy értem, általában éppen elég a jelen. 
 	Kinyílt a bejárati ajtó, s egy magas, szikár középkorú férfi lépett be a hal ba. Amikor meglátta Poirot-t, hirtelen megál t. 
 	Deirdre-re pil antott, s kérdően húzta fel a szemöldökét. 
 	– A mostohaapám – mondta Deirdre. – Nem… nem tudom, hogy magát hogy hívják, 
 	– Hercule Poirot vagyok – közölte Poirot a maga zavarba ejtő modorában, mintha azt hozná tudomásukra, hogy királyi vérből származik. 
 	Úgy tűnt, Mr. Wetherbyre ez nem gyakorolt hatást. 
 	– Á – jegyezte meg, azzal elfordult, hogy felakassza a kabátját. 
 	Deirdre megszólalt:
 	– Azért jött, hogy Mrs. McGinty után érdeklődjék. 
 	Mr. Wetherby egy pil anatig nem mozdult, azután elhelyezte a kabátját a fogason. 
 	– Ezt eléggé meglepőnek találom – jelentette ki. – Az a nő
 	hónapokkal ezelőtt halt meg, s bár itt dolgozott, semmiféle felvilágosítást nem tudunk adni sem róla, sem a családjáról. 
 	Ha tudnánk, akkor már közöltük volna a rendőrséggel. 
 	El entmondást nem tűrő hangon beszélt. Az-után az órájára pil antott. 
 	– Remélem, az ebéd negyedórán belül készen lesz…
 	– Félek tőle, hogy csak egy kicsit később. Mr. Wetherby ismét felhúzta a szemöldökét. 
 	
 	– Valóban? S miért, ha szabad kérdeznem? 
 	– Friedának nagyon sok volt a dolga. 
 	– Kedves Deirdre, nem szívesen figyelmeztettek rá, de a háztartás vezetése a te feladatod. Hálás lennék valamivel nagyobb pontosságért. Poirot kinyitotta a bejárati ajtót, és távozott. A vál a fölött visszanézett. 
 	Mr. Wetherbynek a mostohalányára vetett pil antásában hideg el enszenv bujkált. A rá visszapil antó szempárban a gyűlölethez nagyon közel ál ó érzés vil ant fel. 
 	TÍZEDIK FEJEZET
 	Poirot ebéd utánra hagyta harmadik látogatását. Az ebéd némileg nyersen maradt párolt ökörfarkból, vizes burgonyából s valami olyasa miből ál t, amelyről Maureen optimista módom azt remélte, hogy palacsinta lesz. Igen sajátságos étel vált belőle. 
 	Poirot lassan kaptatott fel a dombra. Jobb felé hirtelen előbukkant a Laburnums. Két egybetákolt házikóból ál t, melyet modern íz lés szerint átalakítottak. Itt lakott Mrs. 
 	Upward s a reményteljes ifjú drámaíró, Robin Upward. 
 	Poirot egy pil anatra megál t a kapunál, hogy végighúzza kezét a bajuszán. Éppen ezzel foglalkozott, amikor egy kocsi kanyarodott lassan lefelé a dombról, s egy erőteljesen elhajított almacsutka arcon találta. 
 	A megdöbbent Poirot méltatlankodó, éles kiáltást hal atott. A kocsi megál t, és egy fej bukkant ki az ablakon. 
 	– Bocsásson meg, eltaláltam? 
 	Poirot már éppen válaszolni akart, de abbahagyta. A nemes vágású arcra nézett, a határozott szemöldökre, a rendetlen, hul ámos őszülő hajra, s emlékek húrjai pendültek meg benne. Az almacsutka is hozzájárult az emlékekhez. 
 	– Nahát – kiáltott fel –, de hiszen maga Mrs. Oliver. 
 	Valóban, az ünnepelt detektívregény-írónő volt az. 
 	Egy „nahát, hiszen ez M Poirot” felkiáltással az írónő
 	megkísérelt kikászálódni a kocsiból. Az autó kicsi volt, Mrs. 
 	Oliver pedig nagy darab asszony. Poirot a segítségére sietett. 
 	Mrs. Oliver megjegyezte, hogy teljesen megmerevedett a hosszú vezetéstől, majd hirtelen vulkáni kitörésre emlékeztető módon előbukkant. 
 	Óriási mennyiségű alma is érkezett vele, s vidáman nekilódultak a lejtőnek. 
 	– Kiszakadt a zacskó – magyarázta Mrs. Oliver. Keblének kiugró pereméről lesöpört néhány eltévedt, félig rágott almadarabkát, s azután megrázta magát, mint valami hatalmas új-funlandi kutya. Egy utolsó alma, meghúzódva ölének rejtekén, csatlakozott testvéreihez az úton. 
 	– Kár, hogy kiszakadt a zacskó – jegyezte meg Mrs. Oliver. 
 	– Coxnál vásároltam. Bár remélem, hogy itt vidéken rengeteg almát kaphatok. Vagy nem? Lehet, hogy valamennyit elszál ítják. Úgy látom, manapság olyan furcsán mennek a dolgok. Nos, hogy van, M Poirot? Csak nem lakik itt? Nem, biztos vagyok benne, hogy nem. Akkor hát gyilkosságról van szó? Remélem, nem a háziasszonyon az áldozat? 
 	– Ki a háziasszonya? 
 	– Odabent – intett a fejével Mrs. Oliver; – Már úgy értem, ha ezt a házat hívják Laburnumsnak. Félúton lefelé a dombon, s balra, ha az ember elhagyta a templomot. Igen, ennek kel lennie. Miféle asszony? 
 	– Nem ismeri? 
 	– Hogy úgy mondjam, hivatalosan jöttem el. Egyik könyvemből színdarab készül. Robin Upward írja át. 
 	Olyasmiről van szó, hogy ketten összedugjuk fölötte a fejünket. 
 	– Gratulálok, asszonyom. 
 	– Igazán nincs mihez – jelentette ki Mrs. Oliver. – Eddig még tiszta szenvedés volt an egész. Nem is tudom, hogy hagyhattam egyáltalán rávenni magamat. Igazán eleget keresek a könyveimmel – azaz, az adószedő piócák jó-
 	részt zsebre teszik, és ha többet keresek, még többet tesznek zsebre, ezért aztán nem dolgozom halálra magamat. De fogalma sincs róla, micsoda szenvedés, ha fogják az ember szereplőit, s olyan dolgokat mondatnak velük, amiket sose mondtak volna, és olyan dolgokat cselekedtetnek velük, amiket sose tettek volna. És ha az ember tiltakozik, egyszerűen azt mondják, hogy ez az „igazi színház”. Robin Upward egyébre se gondol. Mindenki azt mondja, hogy nagyon tehetséges. Hát, ha olyan tehetséges, nem értem, miért nem ír ő maga színdarabot és miért nem hagyja békén az én szegény finnemet. Már nem is finn egyáltalán. A norvég el enál ási mozgalom tagja lett belőle. – Mrs. Oliver kezével végigfésüli haját. – Ugyan mit csinálhattam a kalapommal? Poirot bepil antott a kocsiba. 
 	– Azt hiszem, madame, rajta ült. 
 	– Úgy tűnik – ismerte el Mrs. Oliver, szemügyre véve a romokat. – Na, nem baj – folytatta vidáman. – Sose szerettem túlságosan. De úgy gondoltam, el kel majd mennem vasárnap a templomba, s bár az érsek szerint felesleges, mégis úgy vélem, egy régimódi lelkész elvárja, hogy az ember kalapot viseljen. De meséljen nekem a gyilkosságáról vagy miről. Emlékszik még a mi gyilkosságunkra? 
 	– Hogyne, nagyon jól emlékszem. 
 	– Ugye milyen mulatságos volt? Nem maga a gyilkosság –
 	az egyáltalán nem tetszett nekem. De ami utána történt. 
 	Ezúttal kiről van szó? 
 	– Nem olyan megkapó egyéniség, mint Mr. Shaitana volt. 
 	Egy öreg takarítónő, akit öt hónappal ezelőtt kiraboltak és meggyilkoltak. Talán olvasott róla. Mrs. McGintynek hívták. 
 	Egy fiatalembert ál ítottak bíróság elé, és ítélték halálra…
 	– És nem ő követte el a gyilkosságot, maga Viszont tudja, ki követte el, és be is fogja bizonyítani – hadarta gyors iramban Mrs. Oliver. – Nagyszerű. 
 	– Túl gyorsan halad – jegyezte meg sóhajtva Poirot. – Még nem tudom, ki követte el. De ha tudnám is, jó időbe telik majd, amíg bebizonyítom. 
 	– A férfiak olyan lassúak – jelentette ki Mrs. Oliver lenézően. – Majd én hamarosan megmondom magának, ki követte el. Gondolom, valaki a faluból? Adjon nekem egykét napot, hogy körülnézzek, és kiderítsem, hogy ki a gyilkos. Ösztönös női megérzés – erre van magának szüksége. Ugye, hogy a Shaitana-ügyben is igazam volt? 
 	Poirot lovagiasan visszatartotta magát attól, hogy emlékeztesse Mrs. Olivért, milyen sebesen változtatta megérzéseit az említett esetben
 	
 	– Maguk férfiak – mondta Mrs. Oliver el-nézően. – Bezzeg, ha egy nő volna a Scotland Yard vezetője…
 	Hagyta, hogy ez az elcsépelt téma elhaljon! a légbe, amikor egy hang üdvözölte őket a házikó ajtajából. 
 	– Hal ó – kiáltotta valaki kel emes, könnyed tenor hangon. –
 	Maga az, Mrs. Oliver? 
 	– Megérkeztem – kiáltott vissza Mrs. Oliver. Poirot felé azt suttogta:
 	– Ne aggódjék! Igazán titoktartó leszek. 
 	– Nem, nem, madame. Nem kívánom, hogy titoktartó legyen. Ellenkezőleg. 
 	Robin Upward jött lefelé az úton, azután át a kapun. 
 	Hajadonfőtt volt, s egy igen régi, szürke flanel nadrágot viselt és egy szánalmas sportkabátot. De ha nem hízásra hajló alkat, egész csinos férfi lehetett volna. 
 	– Ariadne, drágaságom! – kiáltotta, és melegen megölelte. 
 	Hátralépett, kezével az asszony vál án. 
 	– Drágám, csodálatos ötletem támadt a második felvonással kapcsolatban. 
 	– Csakugyan? – válaszolta minden lelkesedés nélkül Mrs. 
 	Oliver. – Ez Mr. Poirot. 
 	– Nagyszerű – mondta Robin. – Van poggyásza? 
 	– Igen, hátul a kocsiban. 
 	Robin jó néhány bőröndöt elővonszolt. 
 	– Borzasztóan unalmas dolog – közölte –, nincs rendes személyzetünk. Csak az öreg Janet. Öt pedig ál andóan kímélnünk kel . 
 	Olyan kényelmetlen, nem gondolják? Milyen nehezek a bőröndjei. Bombákat hoz bennük? Feltántorgott az ösvényen, visszakiabálva a vál a fölött:
 	– Jöj ön be, és igyék valamit. 
 	– Magának mondja – jegyezte meg Mrs. Oliver, kivéve az első ülésről a kézitáskáját, egy könyvet és egy pár ócska cipőt. – Csak-ugyan azt mondta az előbb, azt akarja, hogy ne legyek titoktartó? 
 	– Minél kevésbé titoktartó, annál jobb. 
 	– Én magam nem így látnék hozzá – jelentette ki Mrs. Oliver
 	–, de hát ez a maga I gyilkossága. Mindenben segíteni fogok, amiben csak tudok. 
 	
 	Robin ismét felbukkant a bejárati ajtóban. 
 	– Jöj enek be, jöj enek be – kiáltotta. 
 	A kocsit majd elintézzük később. Madre már alig várja, hogy megismerkedjék magával. 
 	Mrs. Oliver végigszáguldott az ösvényen, és; Poirot követte. 
 	A Laburnums belülről elragadó volt. Poirot úgy vélte, rengeteg pénzt költöttek rá, ám el gazdag és elragadó egyszerűséget eredményezett. A belső faburkolatának minden egyes, tölgyfából készült darabkája eredeti volt. A nappali szoba kandal ója mel ett, egy kerekes székben, Laura Upward ült, vendégváró mosol yal arcán. A hatvan-egynéhány éves, vasszürke hajú, határozott ál ú asszony életerős benyomást keltett. 
 	– Nagyon örülök, hogy megismerhetem, Mrs. Oliver –
 	mondta. – Azt hiszem, nem szereti, ha az emberek a könyveiről beszélnek, de nekem óriási vigasztalást jelentettek évek óta – különösen mióta ilyen nyomorék vagyok. 
 	– Igazán kedves magától – mormolta Mrs. Oliver, miközben láthatólag kényelmetlenül érezte magát, s úgy tördelte a kezét, mint egy iskolás lány. – Ő, ez régi barátom, M Poirot, Véletlenül találkoztunk odakint. Tulajdonképpen eltaláltam egy almacsutkával. Mint Tel Vilmos, csak éppen megfordítva. 
 	– Jó napot, M Poirot. Robin! 
 	– Parancsolsz, Madre? 
 	– Hozz italokat. A cigaretta hol van? 
 	– Azon az asztalon. 
 	– Maga is író, M Poirot? – érdeklődött Mrs. Upward. 
 	– Ó, dehogy – válaszolta Mrs. Oliver. – Detektív. Hiszen tudja. Az a Sherlock Holmes fajta – vadőrök és hegedűk, meg effélék. 
 	Halkan csörrent egy eltörött pohár. Mrs. Upward élesen jegyezte meg: – Vigyázz, Robin. – Azután Poirot-hoz fordult: – Ez igazán érdekes, M Poirot. 
 	– Szóval, Maureen Summerhayesnek igaza volt – kiáltott fel Robin. 
 	– Valami hosszú halandzsát adott nekem elő egy detektívről, aki itt tartózkodik a faluban. Úgy tűnt, ő pompás mulatságnak tartja. De ugye, a valóságban egészen komoly dologról van szó? 
 	– Persze hogy komoly dologról – jelentette ki Mrs. Oliver. –
 	Egy bűnöző rejtőzik, maguk között. 
 	– Na igen, de hát ide figyeljen, kit gyilkoltak meg? Vagy valaki olyanról van szó, akit most kapartak elő, és borzasztó nagy titok az egész? 
 	– Egyáltalán nem titok – mondta Poirot. 
 	– És maguk már tudnak is erről a gyilkosságról. 
 	– Mrs. Mc… izé… egy takarítónő… tavaly ősszel – segített Mrs., Oliver. 
 	– Ó! – Robin Upward csalódottnak tűnt. – De hiszen az már befejeződött. 
 	– Egyáltalán nem fejeződött be – mondta Mrs. Oliver. –
 	Nem a megfelelő személyt tartóztatták le, és fel fogják akasztani, ha M
 	Poirot nem találja meg idejében az igazi gyilkost. 
 	Rettentően izgalmas az egész. Robin kiosztotta az italokat. 
 	– Neked White Ladyt, Madre? 
 	– Köszönöm, drága fiam. 
 	Poirot egy csöppet felhúzta a szemöldökét. Robin átnyújtotta az italt Mrs. Olivernek és a detektívnek. 
 	– Nos – mondta Robin –, a bűnügyre. Ivott. 
 	– Itt dolgozott nálunk – tette hozzá. 
 	– Mrs. McGinty? – érdeklődött Mrs. Oliver. 
 	– Igen. Ugye, Madre? 
 	– Azt mondod, nálunk dolgozott, mikor csak hetenként egyszer járt hozzánk? 
 	– És alkalmanként néha délután is. 
 	– Milyen fajta nő volt? – érdeklődött Mrs. Oliver. 
 	– Borzasztóan tisztességes – magyarázta Robin. – És őrjítőén rendes. Szörnyű szokasd volt mindent a helyére rakni, és elpakolni a holmikat a fiókokba úgy, hogy az embernek aztán sejtelme sem lehetett róla, mit hol keressen. 
 	Mrs. Upward valamiféle keserű humorral jegyezte meg:
 	– Ha valaki nem rakna rendet legalább egy-szer egy héten, hamarosan mozogni sem lehetne ebben a kis házban. 
 	– Tudom, Madre, tudom. De ha a holmikat nem hagyják ott, ahova én tettem, egész egyszerűen képtelen vagyok dolgozni. A jegyzeteim között teljes a felfordulás. 
 	– Olyan kel emetlen dolog ilyen tehetetlennek lenni, mint én vagyok
 	– mondta Mrs. Upward. – Van egy hűséges, öreg háztartási alkalmazottunk, de már nem képes többre, mint valami egyszerű ételt megfőzni. 
 	– Mi baja van tulajdonképpen? – érdeklődött Mrs. Oliver. –
 	Köszvény? 
 	– Annak egy bizonyos válfaja. Attól félek, hamarosan ál andó ápolónői segítségre lesz már szükségem. Olyan unalmas dolog. Szeretek független lenni. 
 	– Ugyan, drágám – szólt közbe Robin. – Ne izgasd fel magadat. 
 	Megveregette az anyja karját. 
 	Az asszony váratlan gyöngédséggel rámosolygott. 
 	– Robin olyan jó hozzám, mintha csak lány lenne – jegyezte meg. – Mindent megtesz – ós mindenre van gondja. Senki nem lehetne figyelmesebb, mint ő. 
 	Egymásra mosolyogtak. 
 	Hercule Poirot felemelkedett. 
 	– Sajnos – mondta –, mennem kel . Még egy látogatást kel tennem, s azután elérnem egy vonatot. Madame, köszönöm a vendégszeretetét. Sok sikert a darabjához, Mr. Upward. 
 	– És sok sikert a gyilkosságához – mondta Mrs. Oliver. 
 	– Igazán komoly dolog ez, M Poirot? – kérdezte Robin Upward. – Vagy csak egy óriási tréfa az egész? 
 	– Természetesen nem tréfa – jelentette ki Mrs. Oliver. –
 	Halálosan komoly dolog. Nekem sem akarja elárulni, hogy ki a gyilkos. Pedig, ugye, tudja? 
 	– Dehogy, dehogy, madame. – Poirot tiltakozása nem volt túlságosan meggyőző. – Mondtam már magának, hogy egyelőre még nem tudom. 
 	– Ezt csak mondja, de én azt hiszem, tulajdonképpen tudja… De hát olyan rettenetesen titkolózik. 
 	Mrs. Upward éles hangon közbeszólt:
 	– Csakugyan igaz ez az egész? Nem tréfára – Nem tréfa, madame – válaszolta Poirot. Meghajolt és távozott. 
 	Amint lefelé haladt az ösvényen, meghal otta Robin Upward tiszta tenor hangját:
 	– Na jó, Ariadne drágám – mondta –, de hát hogy veheti valaki komolyan ezzel a bajusszal, meg mindennel? 
 	Valóban azt gondolja, hogy igazán ügyes? 
 	Poirot elmosolyodott magában. Ügyes? Na-hát! 
 	Amint át akart vágni a keskeny ösvényen még idejében ugrott félre. Summerhayesék kis teherautója zötyögve és ingadozva száguldott el mel ette. 
 	– Bocsásson meg – kiáltotta Summerhayes. – El kel kapnom a vonatot. – Aztán halkan a távolból: – A londoni vásárcsarnokba…
 	Poirot is vonatra szándékozott szál ni, a Kilchesterbe tartó helyi vonatra, ahol megbeszélték, hogy tanácskozást tartanak Spence főfelügyelővel. 
 	Mielőtt elcsípné a vonatot, még volt ideje, hogy egy utolsó látogatást tegyen. 
 	Felmászott a dombtetőre, bement egy kapun, s fölment egy jól ápolt kocsifelhajtón a lapos tetejű, sok ablakos, modern házhoz. Itt lakott Mr. és Mrs. Carpenter. Guy Carpenter társtulajdonos volt a nagy Carpenter Gépgyárban, igen gazdag ember, aki az utóbbi időben kezdett politikával foglalkozni. Nemrégiben házasodott. 
 	Carpenterék bejárati ajtaját nem egy külföldi szobalány, s nem is valami hűséges, öreg bútordarab nyitotta ki. Egy hamisítatlan inas nyitott ajtót, és vonakodott beengedni Poirot-t. Nézete szerint a Poirot-féle látogatókat odakint kel hagyni. Nyilvánvalóan gyanakodott, hogy Hercule Poirot eladni jött valamit. 
 	– Mr. és Mrs. Carpenter nincs itthon. 
 	– Talán akkor megvárhatnám őket? 
 	– Nem tudom megmondani, mikor jönnek haza.’
 	Becsukta az ajtót. 
 	Poirot nem tért vissza a kocsifelhajtón. Ehelyett megkerülte a ház sarkát, s csaknem összeütközött egy magas, fiatal, nercbundás nővel. 
 	– Hal ó – mondta a nő. – Mi az ördögöt akar? 
 	Poirot udvariasan megemelte a kalapját. 
 	– Azt reméltem – mondta –, hogy beszélhetek Mr. vagy Mrs. Carpenterrel. Mrs. Carpenterhez van szerencsém? 
 	
 	– Mrs. Carpenter vagyok. Barátságtalanul beszélt, de a modorában a békülékenység halvány árnyalata bujkált. 
 	– Hercule Poirot vagyok. 
 	Semmi hatás. Nemcsak, hogy a nagy és egyedülál ó név volt ismeretlen az asszony számára, de Poirot úgy vélte, még Maureen Summerhayes legutóbbi vendégét sem ismerték fel benne. Itt tehát még a helyi hírharang sem működött. Meglehet, apró, de figyelemre méltó a tény. 
 	– Tessék. 
 	– Örülök, hogy önnel beszélhetek, madame.. Mert a háztartás keretei közé tartozik, amit kérdezni szeretnék. 
 	– Hoover porszívónk van – közölte gyanakodva Mrs. 
 	Carpenter. 
 	Poirot felnevetett. 
 	– Nem, nem, ön félreért. Csak néhány kérdést szeretnék feltenni egy háztartási üggyel kapcsolatban. 
 	– Ő, maga a háztartási kérdőívekről beszél. Véleményem szerint tökéletes ostobaság… – Elhal gatott. – Talán jobb lesz, ha bejön. 
 	Poirot egy csöppet elmosolyodott. Az asszony éppen csak megál ta, hogy valami lekicsinylő megjegyzést ne tegyen. 
 	De férje politikai működését figyelembe véve jobbnak látta, ha tartózkodik a kormány tevékenységének bírálatától. 
 	Átvezette Poirot-t a halion, egy tágas szobába. A jól ápolt kertre néző szoba vadonatújnak hatott. Hatalmas, brokáthuzatú pamlag és két füles karosszék ál t benne, három vagy négy Chippendale utánzatú szék, egy komód és egy íróasztal. Semmi költséget nem kíméltek, a legjobb cégekkel dolgoztattak, s az egyéni ízlésnek nyoma sem látszott sehol. Miféle asszony is ez a Mrs. Carpenter, gondolta Poirot. Közönyös? Gondatlan? 
 	Amint az asszony megfordult, Poirot felbecsülve mérte végig. Költséges, csinos, fiatal nő. Platinaszőke haj, gondosan alkalmazott kikészítés, de ami több ennél, tágra nyílt, búzakék szempár, fagyos tekintetű, gyönyörű
 	szempár. 
 	Az asszony most már barátságosan, de unottságát leplezve mondta:
 	– Foglaljon helyet. 
 	
 	Poirot leült. Azután így szólt:
 	– Ön túlságosan is kedves, madame. A kérdések, melyeket fel szeretnék tenni, egy bizonyos Mrs. McGintyre vonatkoznak, aki meghalt, akit, mondjam inkább így, meggyilkol ak – tavaly novemberben. 
 	– Mrs. McGinty? Nem értem, mire gondol? 
 	Poirot-ra bámult. Pil antása rideg volt és gyanakvó. 
 	– Emlékszik Mrs. McGintyre? 
 	– Nem, nem emlékszem. Semmit nem tudok róla. 
 	– De csak emlékszik a meggyilkolására? Vagy a gyilkosság olyan megszokott dolog itt, hogy tudomást sem vett róla? 
 	– Ő, a gyilkosság? Hát persze hogy emlékszem rá. 
 	Elfelejtettem, hogy hívták az öregasszonyt. 
 	– Annak el enére, hogy itt dolgozott az otthonában? 
 	– Nem, nem az otthonomban. Akkor még nem laktam itt. 
 	Csak három hónapja házasodtunk össze Mr. Carpenterrel. 
 	– De magánál is dolgozott. Péntek délelőttönként, azt hiszem. Akkor önt Mrs. Selkirknek hívták, és a Rose Cottage-ban lakott. 
 	Az asszony durcásan jegyezte meg:
 	– Ha mindenre tudja a választ, nem tudom, miért szükséges kérdezősködnie. Különben is miről van szó egyáltalán? 
 	– Vizsgálatot folytatok a gyilkosság körüli menyeinek tisztázására. 
 	– Miért? Ugyan mi a csodáért? Egyébként, miért jött hozzám? 
 	– Lehet, hogy ön tud valamit, ami segítségemre lehetne. 
 	– Egyáltalán semmit sem tudok. Miért tudnék? Mindössze egy ostoba, öreg takarítónő volt. A padló alatt tartotta a pénzét, s valaki kirabolta és meggyilkolta érte. Förtelmes volt, mocskos dolog volt az egész. Mint amit a vasárnapi újságokban olvas az ember. Poirot lecsapott erre. 
 	– Igen, mint a vasárnapi újságokban. Például a Sunday Cometben. Nem olvassa véletlenül a Sunday Cometet? 
 	Az asszony felugrott, s botladozva a nyitva ál ó teraszajtó felé indult. Annyira bizonytalanul mozgott, hogy egyenesen nekiütközött az ajtófélfának. Poirot-t egy gyönyörű, nagy molylepkére emlékeztette, amely vakon nekirepül a lámpaernyőnek. 
 	Az asszony felkiáltott: – Guy, Guy! 
 	Egy kicsit távolabbról felelt egy férfihang. 
 	– Tessék, Eve? 
 	– Gyere ide gyorsan. 
 	Egy harmincöt év körüli, magas férfi tűnt fel. Meggyorsította lépteit, és átvágott a teraszon. 
 	– Egy férfi van itt, egy külföldi – közölte indulatosan Eve Carpenter. 
 	– Mindenféléket kérdez tőlem azzal a tavalyi, undok gyilkossággal 
 	kapcsolatban. 
 	Egy 
 	öreg 
 	takarítónő, 
 	emlékszel? Nem bírom az ilyen dolgokat. Te tudod, hogy nem. 
 	Guy Carpenter összehúzott szemöldökkel lépett be a nappali szobába. Hosszú lóarca volt, a bőre sápadt, s meglehetősen önhittnek tűnt. Nagyképűen viselkedett. 
 	Hercule Poirot nem találta vonzónak. 
 	– Szabad kérdeznem, mi ez az egész? – érdeklődött. –
 	Miért idegesíti a feleségemet? 
 	Hercule Poirot széttárta a kezét. 
 	– A lehető legtávolabb ál tőlem, hogy egy ilyen bájos hölgyet felidegesítsek. Csak azt reméltem, minthogy az elhunyt asszony a feleségénél dolgozott, talán valamiben segítségemre lehetne az általam folytatott nyomozásban. 
 	– De… miféle nyomozásról van szó? 
 	– Igen, kérdezd csak meg tőle – unszolta az asszony. 
 	– Új vizsgálat indul Mrs. McGinty halála körülményeinek tisztázására. 
 	– Képtelenség. Az ügy lezárult. 
 	– Nem, nem, ebben téved. Nem zárult le. 
 	– Azt mondja, hogy új vizsgálat? – vonta össze a szemöldökét Guy Carpenter. – A rend-őrség indította? –
 	érdeklődött gyanakodva. – Képtelenség. Magának semmi köze nincs a rendőrséghez. 
 	– Valóban. Én a rendőrségtől függetlenül dolgozom. 
 	– A sajtó – tört ki Eve Carpenter. – Valami rémes vasárnapi újság, ő maga mondta
 	Guy Carpenter szemében óvatos csil ogás jel lent meg. Az ő helyzetében nem engedheti meg az ember, hogy szembeszál jon a sajtóval. Már barátságosabban folytatta. 
 	– A feleségem nagyon érzékeny. A gyilkosságok és minden efféle felizgatja. Biztos vagyok benne, nem feltétlenül szükséges, hogy háborgassa. Alig ismerte azt az asszonyt. 
 	Eve hevesen szólt közbe:
 	– Csak egy ostoba takarítónő volt. Már mondtam neki. 
 	Hozzátette:
 	– Azonkívül, rettenetesen hazudós is. 
 	– Á, ez érdekes – Poirot egyikükről a másikra fordította sugárzó arcát. – Egyszóval, hazugságokat mondott. Ez igen értékes vezérfonalat adhat a kezünkbe. 
 	– Nem értem, miért? – jegyezte meg durcásan Eve. 
 	– Az indíték megál apítására – jelentette ki Poirot. – Ezt az irányvonalat szándékszom követni. 
 	– Az öregasszony megtakarított pénzét elrabolták –
 	jelentette ki élesen Carpenter. – Ez volt a bűntett indítéka, 
 	– Á – mondta lágyan Poirot. – De csakugyan ez volt-e? 
 	Úgy emelkedett fel, mint egy színész, aki igen jelentős szöveget mondott. 
 	– Igazán sajnálom, ha bármi kel emetlenséget okoztam madame-nak
 	– jegyezte meg udvariasan. – Az ilyen, dolgok mindig meglehetősen kel emetlenek. 
 	– Az egész ügy roppant lehangoló volt – jelentette ki Carpenter. – A feleségem, – természetesen, nem szívesen emlékszik vissza rá. Sajnálom, hogy nem lehettünk a segítségére semmiféle felvilágosítással. 
 	– Ó, de hiszen segítségemre voltak. 
 	– Tessék? 
 	Poirot halkan így szólt:
 	– Mrs. McGinty hazugságokat mondott önnek, madame? 
 	Udvariasan várt Eve Carpenter válaszára. Az asszony végre megszólalt:
 	– Ó, semmi különöst. Úgy értem, nem is. emlékszem már. 
 	Tudatában lévén talán, hogy mindkét férfi várakozva néz rá, így folytatta:
 	– Ostoba dolgokat, különböző emberekről. Olyan dolgokat, amelyek nem lehettek igazak. 
 	Még mindig csend volt, végül Poirot meg-szólalt:
 	– Értem. Veszedelmes nyelve volt. Eve Carpenter gyors mozdulatot tett. 
 	– Ó, dehogy, azért nem így értettem. Egy-szerűen csak pletykált, ennyi az egész. 
 	– Csak pletykált – mondta lágyan Poirot és elbúcsúzott. 
 	Guy Carpenter kikísérte a hal ba. 
 	– A lapja… a vasárnapi lap… melyik újság is az? 
 	– A lap, melyet említettem – válaszolta óvatosan Poirot –, a Sunday Comet. 
 	Elhal gatott. Guy Carpenter elgondolkozva ismételte:
 	– A Sunday Comet. Attól félek, nem olvasom valami gyakran. 
 	– Érdekes cikkeket hoz le néha. És érdekes fényképeket…
 	Mielőtt még a szünet túlságosan hosszúra nyúlt volna, Poirot meghajolt, és gyorsan így szólt:
 	– Au revoir, Mr. Carpenter. Elnézést, ha… zavartam volna. 
 	Kint a kapuból visszapil antott a házra. 
 	– Bár tudnám – mondta. – Bár tudnám…. 
 	TIZENEGYEDIK FEJEZET
 	Spence főfelügyelő ránézett Hercule Poirot-ra és felsóhajtott. 
 	– Nem mondom, hogy semmire sem jutott – mondta lassan. – Én, személy szerint, úgy vélem, hogy jutott. De ez kevés. Borzasztó kevés. 
 	Poirot bólintott. 
 	– Önmagában nem elég. Több kel még hozzá. 
 	– Az őrmesteremnek vagy nekem észre kel ett volna vennünk azt az újságot. 
 	– Dehogy, dehogy, nem vádolhatja magát A bűntett annyira nyilvánvalónak látszott. Rablótámadás. Felforgatták a szobát, s a pénz eltűnt. Miért lett volna jelentősége a maga számára egy szakadt újságpapírnak abban a zűrzavarban. 
 	Spence csökönyösen ismételte:
 	– Rá kel ett volna jönnöm. Meg az az üveg tinta…
 	– Arról teljesen véletlenül hal ottam. – De a maga számára mégis jelentett valamit. Miért? 
 	– Mindössze egy véletlenül elejtett megjegyzés miatt a levélírásról. Maga meg én, Spence annyi levelet írunk –
 	számunkra teljesen hétköznapi dolog. 
 	Spence főfelügyelő felsóhajtott. Azután letett az asztalra négy fényképet. 
 	– Ezek azok a fényképek, amelyeket kért. A Sunday Cometben megjelent képek eredetije. Mindenesetre valamivel tisztábbak, mint a másolatok. De, szavamra, nem sokra lehet menni velük. Régiek, fakók – és a nőknél sokat tesz a hajviselet. Semmi megfogható nem látszik egyiken sem, sem a fül, sem egy profil. Ez a harang szabású kalap, ez a művészies hajviselet és a rózsák! Semmi esélye az embernek. 
 	– Egyetért velem abban, hogy Vera Blake-et kipipálhatjuk? 
 	– Azt hiszem. Ha Vera Blake Broadhinnyben lakna, erről mindenki tudna. Úgy látszik, az volt a specialitása, hogy elmesélje életének szomorú történetét. 
 	– Mit tudna mondani nekem a többiekről? 
 	– Ez alatt az idő alatt mindent összeszedtem magának, amit csak tudtam. Miután Craiget elítélték, Eva Kane elhagyta az országot. És közölhetem magával azt is, milyen nevet vett fel. A Hope nevet, ami azt jelenti, hogy reménység. Talán szimbolikus jelentősége van? 
 	Poirot azt mormolta:
 	– Igen, igen. Romantikus szemlélet. „Meghalt a szép Evelyn Hope” – az önök egyik költőjének a sora. Fogadok, hogy ez járt a hölgy eszében. Egyébként Evelynnek hívták? 
 	– Azt hiszem, igen. De mindenki Évának ismerte. És ha már erről van szó, M Poirot, és ennél a tárgynál tartunk, a rendőrség Eva Kane-ről alkotott véleménye nem egyezik teljesen ezzel a cikkel itt. Sőt, igen távol ál ettől. 
 	Poirot elmosolyodott. 
 	– A rendőrség véleménye nem bizonyíték. De általában igen józan útmutató. Miként vélekedtek a rendőrségen Eva Kane-ről? 
 	– Úgy, hogy semmi esetre sem volt olyan ártatlan áldozat, amilyennek a közvélemény képzelte. Én még egészen fiatal fickó voltam akkoriban, és hal ottam, amint öreg főnököm és az üggyel megbízott Trail felügyelő megtárgyalták az esetet. Trail meg volt győződre arról (persze, semmi bizonyíték nem volt rá), hogy Mrs. Craig meggyilkolása teljes mértékben Eva Kane ötlete volt – s nemcsak ő
 	eszelte ki, hanem ő maga is hajtotta végre. Craig egy nap hazatért, és azt tapasztalta, hogy kis barátnője huszárvágást csinált. A lány nyilván úgy képzelte, természetes halálnak fogják tekinteni. Ám Craig okosabb volt. Begyul adt, eltüntette a holttestet a pincében, és kidolgozta azt a változatot, hogy Mrs. Craig külföldön halt meg. Aztán, amikor fény derült a dologra, kétségbeesetten bizonygatta, hogy mindent egyedül hajtott végre, és Eva Kane semmit sem tudott az egészről. Nos – Spence főfelügyelő vál at vont –, hát senki nem tudta az el enkezőjét bizonyítani. A méreg ott volt a házban, bármelyikük használhatta. A csinos Eva Kane maga volt az ártatlanság és az iszonyodás. Nagyon jól megjátszotta, ügyes kis színésznő volt. Trail felügyelő kételkedett – de semmiben nem lehetett megkapaszkodni. Csak közlöm magával, M
 	Poirot, nem tulajdonítok ennek túl nagy jelentőséget. Nincs rá bizonyíték. 
 	– De felveti azt a lehetőséget, hogy egyikük, ezeknek a
 	„Tragikus Nőknek” legalább egyike több volt, mint tragikus nő, gyilkos volt, s ha az indíték elég erős, megtörténhet, hogy ismét gyilkol. Most pedig Janice Courtland következik, róla mit tud mondani? 
 	– Végignéztem az aktákat. Piszkos dolgok. Ha felakasztottuk Edith Thompsont, feltétlenül fel kel ett volna akasztanunk Janice Courtlandet is. Visszataszító pár ő
 	meg a férje, egyik tizenkilenc, a másik egy híján húsz. Az asszony addig győzködte azt a fiatalembert, míg végül készen ál t a tettlegességre. De ne felejtse el, egész idő
 	alatt ott várakozott a háttérben egy gazdag pasas, és azért akarta a férjét eltenni láb alól, hogy feleségül menjen hozzá. 
 	– És feleségül ment hozzá? Spence megrázta a fejét. 
 	– Fogalmam sincs róla. 
 	– Az asszony külföldre ment, és azután? Spence a fejét ingatta. 
 	– Szabad asszony volt. El ene nem emeltek vádat. Sem azt nem tudjuk, hogy férjhez; ment-e, sem azt, hogy mi történt vele azután. 
 	
 	– Az ember bármikor összetalálkozhat vele egy összejövetelen – jelentette ki Poirot, felidézve dr. Rendel megjegyzését. 
 	– Pontosan. 
 	Poirot pil antása az utolsó fényképre vándorolt, 
 	– És a gyerek? Lily Gambol ? 
 	– Túlságosan fiatal volt ahhoz, hogy elítéljék gyilkosságért. 
 	Javítóintézetbe került. Ott jó bizonyítványt szerzett. Gyors-
 	és gépírást tanult, és amikor kiszabadult, ál ásba ment. Jól dolgozott. Utoljára Írországból hal ottunk felőle. Tudja, M
 	Poirot, azt hiszem, őt éppúgy kipipálhatjuk, mint Vera Blake-et. Végül is boldogult, s az emberek nem róják fel, amit egy tizenkét éves gyermek dühében tesz. Mi lenne, ha kipipálnánk? 
 	– Meg is tenném – mondta Poirot –, ha a húsbárd nem lenne. Kétségtelen, hogy Lily Gambol egy húsbárddal intézte el a nagynénjét, és azt mondják, Mrs. McGinty ismeretlen gyilkosa valami olyasféle tárgyat használt, mint egy húsbárd. 
 	– Talán igaza van. Most pedig, M Poirot nézzük, maga mire jutott, örömmel látom, senki nem akarta eltenni láb alól. 
 	– Nem – ismerte el némi habozás után Poirot. 
 	– Be kel val anom, néhányszor már ideges voltam maga miatt. Nos, milyen lehetőségeket lát Broadhinny lakosainak körében? 
 	Poirot elővette kis jegyzetkönyvét. 
 	– Eva Kane, ha még életben van, a hatvanas éveit tapossa. 
 	A leánya, akinek az asszonyéletéről a Sunday Comet oly megható képet fest, most a harmincas éveiben járhat. Lily Gambol is úgy körülbelül annyi idős lehet. Janice Courtland sem járhat most messze az ötventől. 
 	Spence egyetértően bólintott. 
 	– Így hát eljutunk Broadhinny lakóihoz, különös tekintettel azokra, akiknél Mrs. McGinty dolgozott. 
 	– Azt hiszem, az utóbbi helyes feltevés. 
 	– Igen, bár bonyolultabbá, teszi a dolgot, hogy Mrs. McGinty időnként alkalmi munkát is vál alt hol itt, hol ott, de mi egyelőre feltesszük, hogy amit látott, valószínűleg egy fényképet, egyik ál andó „helyén” látta. 
 	
 	– Egyetértek. 
 	– Azután, ami a kort il eti, ez is segít valamit. Vegyük először Wetherbyéket, akiknél Mrs. McGinty a halála napján dolgozott. Mrs. Wetherby egykorú lehet Eva Kanenel. s a leánya, is megfelelő korban van ahhoz, hogy Eva Kane leánya legyen – a leányról azt mondják, hogy az előző
 	házasságból való. 
 	– És ami a fényképeket il eti? 
 	– Mon cher, azokról lehetetlen a biztos azonosítás. Túl sok idő múlt el, mint maguk mondják, túl sok víz folyt le azóta a vízvezetéken. Az ember csak a következőt ál apíthatja meg: Mrs. Wetherby határozottan szép nő lehetett valaha. Úgy viselkedik, mint aki az volt. Túlságosan törékenynek és gyámoltalannak látszik ahhoz, hogy gyilkosságot kövessen el, de amennyire tudom, ez volt az általános vélemény Eva Kane-nel kapcsolatban is. Hogy valójában milyen fizikai erő
 	kel ett Mrs. McGinty meggyilkolásához, azt nehéz megál apítani anélkül, hogy tudnánk pontosan, milyen fegyvert használt az il ető, hogyan kezelte, milyen könnyedén lehetett megforgatni, milyen éles volt a vágófelület, s a többi. 
 	– Igen, igen. Miért is nem sikerült megtalálnunk… na, de folytassa. 
 	– Mindössze még egy megjegyzésem lenne a Wetherby családdal kapcsolatban, éspedig az, hogy Mr. Wetherby igen kel emetlenül tud viselkedni, s az az érzésem, hogy úgy is viselkedik, ha kedve tartja. A lány a rajongásig szereti az anyját. A mostohaapját gyűlöli. Nem magát a tényt akarom kiemelni. Csak javaslom, hogy tegyük megfontolás tárgyává a dolgot. A lány gyilkolhatott azért, hogy megakadályozza, hogy az anyja múltja a mostohaapja fülébe jusson. Az anya is gyilkolhatott ugyan-ezen oknál fogva. Az apa azért gyilkolhatott, nehogy a ,,botrány”-ra fény derüljön. Több gyilkosságot követtek már el a jó hír érdekében, mint képzelnénk! Wetherbyék pedig jó hírű
 	emberek. 
 	Spence bólintott. 
 	– Ha – azt mondom, ha – egyáltalán van valami ebben a Sunday Cometügyben, akkor nyilvánvalóan Wetherbyék a leggyanúsabbak – jelentette ki. 
 	– Pontosan. Csak még egy személynek a kora egyezne Eva Kaneével, éspedig Mrs. Upwardé. Hanem két érv szól az el en, hogy Mrs. Upward lenne Eva Kane, aki megölte Mrs. McGintyt. Először is köszvényben szenved, ideje nagy részét egy tolószékben…
 	– Egy regényben – szólt közbe gonoszul Spence – ez a tolószékügy csalás lenne, de a való életben alighanem teljesen hiteles. 
 	– Másodszor – folytatta Poirot –, Mrs. Upward határozott és erélyes természetű nőnek tűnik, aki inkább hajlamos a nyerseségre, mint a hízelgésre, ami nem egyezik a mi Évánkról szóló beszámolóval. Másrészt viszont az emberek személyisége változik, és az erőszakosság gyakran öregkori jelenség. 
 	– Ez bizony igaz – ismerte el Spence. – Mrs. Upward…
 	nem lehetetlen, de valószínűtlen. Most vegyük a többi lehetőséget. Janice Courtland. 
 	– Azt hiszem, ki lehet pipálni. Broadhinnyben nincs ilyen korú nő. 
 	– Hacsak nem valamelyik fiatal nő Janice Courtland, aki felvarratta a bőrét. Na, ne vegye komolyan, csak tréfálok. 
 	– Van három harminc-egynéhány éves nő. Például Deirdre Henderson. Azután dr. Rendel felesége és Mrs. Guy Carpenter. Azaz közülük bármelyik lehet Lily Gambol , avagy éppúgy Eva Kane leánya, ami a korukat il eti. 
 	– És ami a valószínűséget il eti? Poirot felsóhajtott. 
 	– Eva Kane leánya lehet magas, alacsony sötét hajú vagy szőke – semmi támpontunt nincs a külsejét il etően. Már meghánytuk-vetettük 
 	Deirdre 
 	Hendersont 
 	ebben 
 	a
 	szerepben, Most vegyük a másik kettőt. Először is a következőt akarom közölni magával: Mrs. Rendel fél valamitől. 
 	– Magától fél? 
 	– Azt hiszem. 
 	– Ennek már lehet jelentősége – mondta lassan Spence. 
 	– Maga azt veti fel, hogy Mrs. Rendel lehet Eva Kane leánya vagy Lily. Gambol . Szőke vagy sötét hajú nő? 
 	– Szőke. 
 	
 	– Lily Gambol gyerekkorában szőke volt
 	– Mrs. Carpenter is szőke hajú. Igen költséges hölgy. Akár csinos valójában, akár nem a szeme csodálatos. Gyönyörű, tágra nyílt, sötétkék szeme van. 
 	– Nahát, Poirot… – Spence fejcsóválva nézett a barátjára. 
 	– Tudja, milyen volt, amint a férjéért kiáltott? Egy gyönyörű, szárnyaival 
 	csapkodja 
 	molylepkére 
 	emlékeztetett. 
 	Nekiütközött a bú-| toroknak, s kinyújtotta a karját, mintha vak lenne. 
 	Spence elnézően pil antott Poirot-ra. 
 	– Milyen romantikus maga, M Poirot – jegyezte meg. –
 	Maga, meg a gyönyörű, szárnyaikkal csapkodó molylepkék és a tágra nyílt, kék szemek. 
 	– Egyáltalán nem – tiltakozott Poirot. – Hastings, a barátom, ő romantikus volt és szentimentális, de én ugyan nem! Én rendkívül gyakorlatias vagyok. Azt mondom magának, ha egy lány ragaszkodik a szépségéhez, amely főként a gyönyörű szemén alapul, akkor tekintet nélkül arra, hogy mennyire rövidlátó, nem használ szemüveget, hanem megtanul tapogatózva járni, még ha homályosan látja is a körvonalakat, s nehezen ítéli is meg a távolságot. 
 	Azzal finoman megkopogtatta Lily Gambol gyermekkori fényképét, melyen a gyerek szemét eltorzította a vastag szemüveg. 
 	– Úgy, szóval maga erre gondol? Lily Gambol ra? 
 	– Nem, én csak a lehetőségről beszélek. Akkoriban, amikor Mrs. McGinty meghalt, Mrs. Carpenter még nem volt Mrs. Carpenter. Fiatal hadiözvegy volt, s rossz anyagi körülmények között élt. Eljegyezte magát egy gazdag férfival, akinek politikai ambíciói voltak s túlfejlett érzéke önnön fontossága iránt. Ha Guy Carpenter rájön, hogy, mondjuk, alacsony sorból származó nőt vett feleségül, aki köztudomásúan agyonverte a nagynénjét egy húsbárddal, avagy, a másik lehetőség szerint, Craig leánya, a század leghírhedtebb bűnözőjéé – akit szembeszökő helyen mutogatnak a panoptikumban –, nos, hát az ember azt kérdezi, hajlandó lett volna-e vál alni ezt? Feleljük azt, hogy talán, ha igazán szereti a lányt. Bár nem az a fajta férfi. 
 	Önző, nagyra törő embernek nézem, aki igen kényes a jó hírére. Úgy vélem, ha az ifjú Mrs. Selkirk nagyon akarta, hogy a házasság tető alá kerüljön, mint ahogy nyilván így ál t a helyzet, igen kel ett igyekeznie, ne-hogy a vőlegénye fülébe jusson valami kínos mendemonda. 
 	– Úgy látom, maga meg van győződve arról, hogy ő az, igaz? 
 	– Ismétlem, mon cher, nem tudom. Csak a lehetőségeket veszem számításba. Résen ál t velem szemben, óvatos volt és riadt. 
 	– Ez bizony gyanús. 
 	– Igen, igen, csakhogy a dolog nagyon bonyolult. Egyszer vidéken voltam a barátaimnál és ők elmentek vadászni. 
 	Tudja, hogy megy az ilyesmi. Az ember jár, kezében a fegyverrel, kutyákkal, és a kutyák felhajtják a madarakat. 
 	Azok kirepülnek az erdőből, fel a levegőbe, az ember pedig odadurrant. Így vagyunk most mi is. Nemcsak egy madarat hajtunk fel, talán más madarak is vannak a búvóhelyen. Talár olyan madarak is, akik minket nem érdekelnek. De ezt maguk a madarak nem tudják. 
 	Tökéletesen meg kel bizonyosodni felőle, cher ami. melyik az mi madarunk. Mrs. Carpenter özvegységének ideje alatt elkövethetett valami meggondolatlanságot – nem többet ennél, ám ez is kel emetlen lehet. Bizonyára kel valami okának lennie, miért mondta azt, hogy Mrs. McGinty hazudozott. 
 	Spence főfelügyelő megdörzsölte az orrát. 
 	– Tisztázzuk, Poirot. Mire gondol tulajdonképpen? 
 	– Hogy mire gondolok, az lényegtelen. Nekem tudnom kel . 
 	S a kutyák még éppen csak felfedezték a búvóhelyet. 
 	– Csak legalább egy valamit tudnánk biztosan – mormolta Spence. – De az ember csak gyanakszik. Az az igazság, hogy csak következtetés az egész, mégpedig túlságosan messzemenő következtetés, és igen kevéssé meggyőző. 
 	Képes valaki egyáltalán gyilkosságot elkövetni az általunk elképzelt oknál fogva? 
 	– Attól függ – jelentette ki Poirot. – Sok olyan családi körülménytől függ, melyet nem ismerünk. De a jó hírhez szenvedélyesen ragaszkodik egyik-másik ember. Ezek nem művészek nem bohémek. Broadhinnyben jóravaló emberek laknak. A postamesternő fejezte ki így. A jóravaló emberek pedig ragaszkodnak a jó hírükhöz. Jó néhány évi boldog házasélet… nem is gyanítja senki, hogy az asszony valaha az egyik legnagyobb feltűnést keltő gyilkossági tárgyalás hírhedt figurája volt. Nem is gyanúsítja senki, hogy a gyermeke egy híres gyilkos gyermeke. Azt gondolja az il ető: „Inkább meghalnék, minthogy a férjem megtudja!” 
 	Vagy: „Inkább meghalnék, minthogy a lányom rájöj ön, hogy ki vagyok valójában!” Azután tovább gondolkodik, és arra a következtetésre jut, hogy sokkal jobb lenne, ha esetleg Mrs. 
 	McGinty halna meg…
 	Spence csendesen megjegyezte:
 	– Szóval, maga úgy gondolja, hogy Wetherbyék azok. 
 	– Nem. A képlet talán rájuk il ik leginkább, de a szereplők lélektanát tekintve sokkal inkább számításba jöhet Mrs. 
 	Upward, mint Mrs. Wetherby. Határozott, van akaratereje, é majomszeretettel csüng a fián. Azt hiszem, sok mindenre képes lenne azért, hogy a fia meg ne tudja, mi történt, mielőtt hozzáment az apjához, és beevezett a tisztességes, boldog házasság révébe. 
 	– Annyira felkavarná ez a fiát? 
 	– Én, személy szerint, kétlem. Az ifjú Robin életfelfogása modern és szkeptikus. Feneketlenül önző természet, és kevésbé ragaszkodik az anyjához, mint az őhozzá. Semmi esetre sem egy második James Bentley. 
 	– Ha elfogadjuk, hogy Mrs. Upward azonos Eva Kane-nel, vajon Robin, a fia, meggyilkolt! volna-e Mrs. McGintyt azért, hogy fény ne derüljön a dologra? 
 	– Azt mondanám, hogy ez ki van zárva. Inkább tőkét kovácsolna belőle: mindenfajta nép szerűség előreviszi a karrierjét. Nem tudom el képzelni, hogy Robin Upward gyilkosságot kövessen el a jó híre érdekében vagy ragaszkor Sásból. Legfeljebb csak abban az esetben, ha e: biztos hasznot hajt neki, Robin Upwardnak. 
 	Spence felsóhajtott. – Tág lehetőségek – jegyezte meg. –
 	Talán találunk valamit ezeknek az embereknek a múltjában. 
 	De ez időbe lelik. A háború is bonyolítja a dolgokat. Iratok megsemmisültek – végtelen lehetőségek olyan emberek számára, akik el akarják tüntetni a nyomokat maguk után idegen személyi igazolványok segítségével s a többi, különösen a bombázások után, amikor senki nem tudta, melyik 
 	holttest 
 	kié! 
 	Még 
 	ha 
 	egyetlen 
 	alakra
 	összpontosíthatnánk, de annyi lehetőség van, M Poirot! 
 	– Hamarosan leszűkíthetjük a kört. 
 	Poirot lélekben kevésbé elégedetten hagyta el a főfelügyelő irodáját, mint amennyire mutatta. Akárcsak Spence-et, őt is kínozta a sürgető idő. Csak legalább ideje volna…
 	S azonfelül még mindig ott volt a kínzó kétség, valóban szilárd-e az az építmény, amelyet Spence-szel emeltek? 
 	Tegyük fel, hogy mindennek el enére James Bentley a tettes…
 	Nem engedte át magát ennek a kétségnek, de azért meg-megfordult a fejében. 
 	Magában újra és újra végiggondolta a James Bentleyvel folytatott beszélgetést. Ez járt az eszében most, míg a kilchesteri peronon a befutó vonatra várt. Vasárnap lévén, a peron zsúfolt volt. S a bejáraton még egyre tódult a tömeg. 
 	Poirot előrehajolt, hogy jobban lásson. Igen, végre jön a vonat. S mielőtt még kiegyenesedhetett volna, hirtelen erős, szándékos lökést érzett a veséje táján. A lökés olyan erőteljes és váratlan volt, hogy teljesen készületlenül érte. A következő pil anatban már a sínre zuhant volna, a berohanó vonat alá, ha egy férfi, aki mel ette ál t a peronon, éppen a legjobbkor vissza nem rántja. 
 	– Hé, mi lelte magát? – kiáltotta. Nagyi darab, testes őrmester volt. – Elment az eszei Ember, hisz csaknem a kerekek alá került. 
 	– Köszönöm. Igazán nagyon köszönöm. – A tömeg már körülfogta őket, szál tak fel a vonatra, mások leszál tak. 
 	– Már jól van? Felsegítem. 
 	Poirot összetörve ereszkedett le egy ülésre. 
 	Felesleges azt mondania, hogy „meglökték” de hát meglökték. Egészen eddig az estéig tudatosan résen ál va járt-kelt, felkészülve a veszélyre. De miután beszélt Spence-szel, miután Spence tréfálkozva érdeklődött, hogy ugyan nem törtek-e az éleiére, valahol közönyös lett a veszél yel szemben, úgy fogta fel, mint ami már elmúlt, vagy valószínűtlen, hogy testei öltsön. 
 	Ám mennyire tévedett! A Broadhinnyben folytatott beszélgetések közül az egyik következménnyel járt. Valaki megijedt. Valaki végei akart vetni annak, hogy ő veszélyes módon felelevenítsen egy lezárt ügyet. 
 	A broadhinny ál omáson Poirot egy telefon-fülkéből felhívta Spence főfelügyelőt. 
 	– Maga az, mon ami? Kérem, figyeljen ide. Újságom van a maga számára. Pompás újságom. Valaki megpróbált meggyilkolni…
 	Elégedetten hal gatta a vonal másik végéről özönlő
 	kérdéseket. 
 	– Nem, nem sérültem meg. De éppen csak, hogy megúsztam… Igen, egy vonat alá. Nem, nem láttam, ki tette. De biztosíthatom, barátom, ki fogom deríteni. Most már tudjuk, hogy jó nyomon haladunk. 
 	TIZENKETTEDIK FEJEZET
 	A vil anyórát el enőrző férfi elbeszélgetett Guy Carpenter fölényes inasával, aki felügyelt rá. 
 	– Új elszámolással fog működni a vil any – közölte. –
 	Progresszíven emelkedik majd a fogyasztás arányában. 
 	A fölényes inas kétkedve jegyezte meg:
 	– Úgy érti, hogy többe fog kerülni, mint minden? 
 	– Attól. függ. Én azt mondom, aki vásárol, az fizessen. 
 	Elment tegnap este a gyűlésre Kilchesterbe? 
 	– Nem. 
 	– A főnöke, Mr. Carpenter nagyon jól be -szélt, azt mondják. 
 	Gondolja, hogy megválasztják? 
 	– Azt hiszem. Legutóbb egy hajszálon múlta csak. 
 	– Maga viszi el kocsival az ilyen gyűlésekre, vagy ő maga vezet? 
 	– Általában maga vezet. Szeret vezetni. Rol s Bentleyje van. 
 	– Jól megy neki. Mrs. Carpenter is vezet? 
 	– Igen. Szerintem túlságosan gyorsan hajt. 
 	– A nők már csak ilyenek. Ő is ott volt a gyűlésen tegnap este? Vagy nem érdekli a politika? Az inas vigyorgott. 
 	– Mindenesetre úgy tesz, mintha érdekelné. De különben tegnap este nem tartott ki. Fájt a feje, vagy valami ilyesmi, és eljött a beszéd közepén. 
 	
 	– Á! – Az elektromos művek embere belekukucskált a biztosítékdobozba. – Azonnal kész leszek – jegyezte meg. 
 	Még feltett néhány ötletszerű kérdést, mialatt összeszedte a szerszámait, s felkészült a távozásra. 
 	Sebesen haladt lefelé a kocsifelhajtón, de amint befordult a sarkon, a kapu előtt megál t, és feljegyzett valamit a noteszébe. 
 	C. egyedül hajtott haza tegnap este. 10.30-kor ért haza (kb.) A kérdéses időben ott lehetett a kilchesteri Központi Pályaudvaron. Mrs. C. korán távozott a gyűlésről. Csak tíz perccel C. előtt ért haza. Azt mondta, vonaton ment haza. 
 	Ez volt a második feljegyzés a vil anyszerelő noteszében. 
 	Az első így szólt:
 	Dr. Rendellt beteghez hívták tegnap este, Kilchester irányába. A kérdéses időben ott lehetett a kilchesteri Központi Pályaudvaron. Mrs. Rendell egész este egyedül volt a házban. (?) Mrs. Scott, a házvezetőnő, miután bevitte a kávét, már nem látta aznap este. Külön kocsija van. 
 	A Laburnumsban folyt a közös munka. Robin Upward nyomatékosan kijelentette:
 	– Hát nem látja, milyen csodálatos ez a sor? És ha még valami igazi, kölcsönösen gátolt szexuális érzést is bele tudnánk csempészni mind a fickó, mind a lány részéről, az borzasztóan feldobná az egészet! 
 	Mrs. Oliver szomorúan szántott végig kezével szélfútta, szürke haján, ezzel olyanná változtatva, mintha nem a szél, hanem egy tornádó söpört volna végig rajta. 
 	– Ugye érti, mire gondolok, Ariadne drágám? 
 	– Ó, értem, hogy maga mire gondol – válaszolta borúsan Mrs. Oliver. 
 	– De az a fő, hogy magának örömet szerezzen az egész. 
 	Legfeljebb valami ádáz önáltató képzelhette volna, hogy Mrs. Oliver örül. Robin jókedvűen folytatta:
 	– Én úgy érzem, hogy itt ez a csodálatos fiatal férfi, aki leszál ejtőernyővel, és…
 	Mrs. Oliver közbeszólt:
 	– Hatvanéves! 
 	– Ő, csak nem! 
 	
 	– De. 
 	– Én nem így képzelem el. Harmincöt éves – egy nappal sem idősebb. 
 	– De én már vagy harminc éve írok róla a könyveimben, és legalább harmincöt éves volt az elsőben. 
 	– De drágám, hogyha hatvanéves, akkor nem lehet feszültség közte és a lány között – hogy is hívják? Ingridnek. 
 	Úgy értem, hogy így csak egy undorító öregembernek hatna. 
 	– Bizony annak. 
 	– Hát látja, hogy harmincöt évesnek kel lennie – kiáltotta diadalmasan Robin. 
 	– Akkor nem lehet Sven Hjerson. Akkor már inkább csináljon belőle egy norvég fiatalembert, aki az el enál ási mozgalom tagja. 
 	– De Ariadne drágám, a darab lényege Sven Hjerson. 
 	Magának óriási közönsége van, akik egyszerűen imádják Sven Hjersont, és ezek özönleni fognak Sven Hjersont megnézni. Ő maga kasszasiker, drágám! 
 	– Csakhogy azok az emberek, akik olvassák n könyveimet, tudják, hogy milyen. Nem eszelhet ki egy tökéletesen más fiatalembert, aki a norvég el enál ási mozgalom tagja, de a neve Sven Hjerson. 
 	– Ariadne drágám, hiszen elmagyaráztam már. Ez nem könyv, drágaságom, ez színdarab. És ha létrehozzuk ezt a feszültséget, ezt a gátlást Sven Hjerson és a lány között…
 	Hogy is hívják?… Karen… tudja, egymás el enségei, és ennek el enére borzasztóan vonzódnak egymáshoz…
 	– Sven Hjersont sose érdekelték a nők – jelentette ki hidegen Mrs. Oliver. 
 	– De drágám, nem tudunk mit kezdeni egy buzival! Semmi esetre sem egy ilyen darabban. Ez nem enyelgés a zöld füzek alatt, vagy valami efféle. Izgalmak és gyilkosságok a szabad természet nyers ölén. 
 	A szabad természet említése megtette a ha-tását. 
 	– Azt hiszem, kimegyek egy kicsit – jelentette ki hirtelen Mrs. Oliver. – Levegőre vágyom. Borzasztóan vágyom a levegőre. 
 	– Menjek magával? – érdeklődött gyöngéden Robin. 
 	
 	– Nem, inkább egyedül mennék. 
 	– Ahogy tetszik, drágám. Talán igaza van. Jobb, ha megyek, és keverek egy kis tojáslikőrt Madrénak. Szegény szívecském egy icipicit úgy érzi, hogy egy csöppet kimarad mindenből. Tudja, szereti, ha törődnek vele. És ugye majd gondolkozik azon a pincejeleneten! Igazán kitűnően alakul az egész. Fergeteges sikere lesz. Tudom! 
 	Mrs. Oliver sóhajtott. 
 	– De az a fő – folytatta Robin –, hogy magának örömöt szerezzen! 
 	Mrs. Oliver hideg pil antást vetett rá, szélei vál ára rikító katonai 
 	köpenyt 
 	kanyarított 
 	amelyet 
 	egyszer
 	Olaszországban vásárolt, s távozott Broadhinnybe. 
 	Elhatározta, azzal fog megfeledkezni a tulajdon gondjairól, hogy gondolatait a valód bűntett megoldása felé tereli. 
 	Hercule Poirot-nak segítségre van szüksége. Majd szemügyre veszi Broadhinny lakóit, s használni fogja női ösztöneit, amelyek még sosem hagyták cserien, azután közli Poirot-val, hogy ki a gyilkos. Ezután Poirot-nak már csak a szükséges bizonyítékokat kel megszereznie. 
 	Mrs. Oliver azzal kezdte nyomozását, hogy lement a dombon a postahivatalba, és vásárolt egy kiló almát. Míg megejtette 
 	a 
 	beszerzést, 
 	barátságos 
 	társalgásba
 	elegyedett Mrs. Sweeti-mannel. 
 	Miután megegyeztek abban, hogy az évszakhoz képest igen meleg az időjárás, Mrs. Oliver megjegyezte, hogy Mrs. 
 	Upwardnál lakik a Laburnumsban. 
 	– Igen, tudom. Ugye ön a londoni hölgy, aki gyilkosságokról ír könyveket? Most is megvan itt nekem három, Penguin kiadásban. 
 	Mrs. Oliver egy pil antást vetett a Penguin bemutatóra. 
 	Csaknem elborították a gyermekeknek való, derékig érő
 	gumicsizmák. 
 	– A második aranyhal esete – merengett –, az egészen jó. 
 	Csak a macska halt meg – abban azt írtam, hogy az a bizonyos fúvócső harminc centi hosszú, pedig valójában csaknem két méter. Nevetséges, hogy ilyen hosszú legyen egy fúvócső, de hát valaki írt egy múzeumból, és közölte velem. Néha arra gondolok, Vannak emberek, akik csak abban a reményben olvasnak könyveket, hogy hibákat találhatnak bennük. Mi is a harmadik? Ó! Egy elsőbálos halála – az teljesen pocsék! Azt írtam benne, hogy a szulfonál vízben oldódik, pedig eszében sincs, és az egész tökéletesen valószínűtlen az elejétől a végéig. Legalább nyolc ember meghal, míg Sven Hjerson szel eme végül működni kezd. 
 	– Nagyon népszerűek – jegyezte meg Mrs. Sweetiman, akire nem hatott ez az érdekfeszi tő önkritika. – Nem is hinné! Én magam sosem olvastam őket, mert egyáltalán nincs időn olvasni. 
 	– Ugye maguknál is történt itt egy gyilkosság? –
 	érdeklődött Mrs. Oliver. 
 	– Igen, múlt novemberben. Úgy is mond-hatnám, hogy csaknem a szomszédban. 
 	– Úgy hal om, egy detektív tartózkodik itt és kivizsgálja az ügyet? 
 	– Aha, ön arra a kis külföldi úriemberre gondol Long Meadowsban? Éppen tegnap volt itt, és…
 	Mrs. Sweetiman abbahagyta, mert egy újabb vevő tért be bélyegért. Átment a postai pulthoz. 
 	– Jó reggelt, Miss Henderson. Meleg van ma az évszakhoz képest. 
 	– Igen, meleg van. 
 	Mrs. Oliver kitartóan bámulta a magas lány hátát. A lány egy Sealyham terriert tartott pórázon. 
 	– Aztán majd jön egy fagy, és a gyümölcs-fák virágai megszenvedik ezt a korai tavasa – jelentette ki Mrs. 
 	Sweetiman zord élvezeti tel. – Hogy érzi magát Mrs. 
 	Wetherby? 
 	– Köszönöm, elég jól. Nemigen jár ki. Az utóbbi időben olyan csúnya keleti szél fúj. 
 	– Ezen a héten nagyon jó film megy Kilchesterben, Miss Henderson. Meg kel ene néznie. 
 	– Gondoltam tegnap este, hogy elmegyek megnézni, de aztán mégsem vettem magamnak a fáradságot. 
 	– A jövő héten egy Betty Grable-film fog menni. Kifogytam az ötshil inges bélyegekből. Megteszi helyette két kétpennys és egy hatpennys? 
 	
 	Mikor a lány távozott, Mrs. Oliver megszólalt:
 	– Ugye, Mrs. Wetherby betegeskedik? 
 	– Meglehet – válaszolta eléggé fanyarul Mrs. Sweetiman. –
 	Sajnos, nem. érünk rá valamennyien ágynak esni. 
 	– Tökéletesen egyetértek magával – jelentette ki Mrs. 
 	Oliver. – Mondtam is Mrs. Upwardnak, hogy ha egy kicsit megerőltetné magát, és mozgatná a lábát, az csak jót tenne. 
 	Úgy tűnt, Mrs. Sweetiman jól mulat ezen. 
 	– Tud ő járkálni, ha akar. Legalábbis úgy hal ottam. 
 	– Mostanában is járkál? – kérdezte Mrs. Oliver, s azon töprengett, 
 	honnan 
 	származnak 
 	Mrs. 
 	Sweetiman
 	értesülései. – Janettől tudja? – kockáztatta meg. 
 	– Janet Groom zsörtölődik néha – mondta Mrs. 
 	Sweetiman. – És ezen igazán nem is csodálkozhat az ember. Miss Groom maga sem olyan fiatal már, és kegyetlenül kínozza a reuma, ha keleti szél fúj. De köszvénye, ahogy nevezik, csak az úrinőknek van, meg tolószékük meg minden. Bizony, én nem engedhetném meg magamnak, hogy ne használjam a lábamat, bizony nem. De hát manapság mindenki az orvoshoz rohan már egy fagydaganattal is hogy kapjon valamit a pénzéért a társadalom-biztosítótól. Túlságosan is sokat foglalkozunk már az egészségünkkel. Az embernek egy csöppet sem használ, ha azon töpreng, hogy mennyire rosszul érzi magát. 
 	– Azt hiszem, igaza van – mondta Mrs. Oliver. 
 	Felkapta az almáját, és sietve távozott, hogy utolérje Deirdre Hendersont. Ez könnyen ment, mivel a Sealyham öreg volt és kövér, s teljesen lekötötte, hogy fűcsomókat és kel emes il atokat tanulmányozzon komótosan. 
 	A kutyák, tűnődött Mrs. Oliver, mindig jó alkalmat nyújtanak a megismerkedésre. 
 	– Jaj, de drága! – kiáltott fel. 
 	A nagy darab, csúnya arcú lánynak ez szem-látomást jólesett. 
 	– Ugye aranyos? – mondta. – Hát nem az vagy, Ben? 
 	Ben felpil antott, enyhén megbil egtette dalgadt testét, azután 
 	orrával 
 	folytatta 
 	egy 
 	bogáncscsomó
 	
 	tanulmányozását, megfelelőnek találta, és hozzálátott, hogy a szokásos művelet tel jelezze elégedettségét. 
 	– Verekedős? – érdeklődött Mrs. Oliver – A Sealyhamek igen gyakran azok. 
 	– Igen, borzasztó verekedős. Azért tartom pórázon. 
 	– Gondoltam. 
 	Mindkét nő elmerülten nézte a Sealyhamet. Végül Deirdre Hendersonból kitört:
 	– Ugye… ugye, maga Ariadne, Oliver? 
 	– Igen. Upwardéknál lakom. 
 	– Tudom. Robin mondta nekünk, hogy várják magát. Meg kel mondanom, mennyire szeretem a könyveit. 
 	Mrs. Oliver szokása szerint bíborszínűre pirult zavarában. 
 	– Ó – motyogta boldogtalanul. – Nagyon örülök – tette hozzá komoran. 
 	– Nem olvastam közülük annyit, amennyit szeretnék, mert a könyveket a Times könyvklubból kapjuk, és mama nem szereti a detektívregényeket. Rettenetesen érzékeny, és a detektívregényektől nem tud aludni éjszaka. De én rajongok értük. 
 	– Ugye itt, maguknál történt egy igazi gyilkosság? –
 	kérdezte Mrs. Oliver. – Melyik házban is történt? 
 	– Abban, ott. 
 	Deirdre Henderson kissé elcsukló hangon beszélt. 
 	Mrs. Oliver pil antása Mrs. McGinty egykori lakhelyére vándorolt, melynek bejárati lépcsőjét e pil anatban két kis csúnya Kiddle gyerek foglalta el, és boldogan kínoztak egy macskát. 
 	Amint 
 	Mrs. 
 	Oliver 
 	előrelépett, 
 	hogy
 	beleavatkozzék a dologba, a macska, erőteljesei használva karmait, elmenekült. 
 	Az idősebbik Kiddle gyerek, akit csúnyán megkarmolt, fájdalmasan bőgni kezdett. 
 	– Csak hasznodra válik – kiáltotta Mrs. Oliver, s azután hozzátette, Deirdre Henderson felé fordulva: – ugye, nem is olyan ez a hál mint ahol gyilkosság történt? 
 	– Nem, igazán nem. 
 	A két nő közt, úgy tűnt, teljes az egyetértés ezzel kapcsolatban. 
 	Mrs. Oliver így folytatta:
 	
 	– Ugye, egy öreg takarítónő volt, és valaki kirabolta? 
 	– Az albérlője. Az öregasszonynak volt otthon egy kis pénze a padlódeszka alatt. 
 	– Értem. 
 	Deirdre Henderson hirtelen azt mondta:
 	– De lehet, hogy egyáltalán nem is az albérlője tette. Itt van a faluban egy furcsa kis ember, egy külföldi. Hercule Poirot-nak hívják és…
 	– Hercule Poirot? Ó, igen, nagyon jól ismerem. 
 	– Csakugyan detektív? 
 	– Borzasztóan híres, drágám. És iszonyt ügyes. 
 	– Akkor talán majd kideríti, hogy egyáltalán nem is ő
 	követte el. 
 	– Kicsoda? 
 	– Á… az albérlője. James Bentley. Ó, igazán remélem, hogy felmentik. 
 	– Csakugyan? Miért? 
 	– Mert nem akarom, hogy ő legyen a bűnös. Sose akartam, hogy ő legyen az. 
 	Mrs. Oliver megdöbbent a lány hangjában rejlő
 	szenvedélytől, kíváncsian pil antott rá. 
 	– Jól ismerte? 
 	– Nem – válaszolta lassan Deirdre. – Nem ismertem. De egyszer Ben csapdába lépett, és ő segített kiszabadítani. 
 	Azután beszélgettünk egy kicsit, és…
 	– Milyen ember? 
 	– Borzasztóan magányos. Nemrég halt meg az édesanyja. 
 	Nagyon szerette az anyját. 
 	– És maga is nagyon szereti a magáét? – érdeklődött ravaszul Mrs. Oliver. 
 	– Igen. És ezért jól megértettem. Úgy gondolom, értettem, hogy milyen érzés számára. Mama, meg én… tudja, nekünk nincs senkink egymáson kívül. 
 	– Úgy emlékszem, Robin azt mesélte, magának mostohaapja van. 
 	– Ó, igen, van mostohaapám – mondta keserűen Deirdre. 
 	– Az persze nem ugyanolyan, mint az ember édesapja –
 	jegyezte meg bizonytalanul
 	Mrs. Oliver. – Maga emlékszik még az édesapjára? 
 	
 	– Nem, még a születésem előtt meghalt. Mama akkor ment feleségül Mr. Wetherbyhez, amikor négyéves voltam. Sose szerettem a mostohaapámat. Mama pedig… – habozott, mielőtt folytatta: – Mamának nagyon szomorú élete volt. 
 	Nem volt része sem részvétben, sem megértésben. A mostohaapám borzasztóan érzéketlen ember, kemény és hideg. 
 	Mrs. Oliver bólintott, azután azt mormolta:
 	– Egyáltalán nem úgy hangzik, mintha ez a James Bentley valami bűnöző volna. 
 	– Sose hittem volna, hogy a rendőrség őt fogja letartóztatni. 
 	Biztos vagyok benne, hogy egy csavargó volt az. Ezen az úton néha gyanús csavargók járkálnak. Azok követhették el Mrs. Oliver vigasztalóan jegyezte meg: – Talán Hercule Poirot majd kideríti a igazságot. 
 	– Igen, talán…
 	A lány hirtelen befordult Hunter’s Close kapuján. 
 	Mrs. Oliver néhány pil anatig utánanézem azután elővett a táskájából egy kis noteszt. Bel leírta: Nem Deirdre Henderson – és olyan erősen húzta alá a nemet, hogy beletört a ceruzája. 
 3. 

 	Felfelé kaptatva a dombra, félúton összetalákozott Robin Upwarddal, aki lefelé tartott egy csinos, fiatal, ezüstszőke hajú nő társaságában
 	Robin bemutatta őket egymásnak. 
 	– Eve, ez a csodálatos Ariadne Oliver -mondta. – Drágám, fogalmam sincs róla, hogyan csinálja. Ugye milyen jóindulatúnak lát-szik? Egyáltalán nem olyan, mint aki tobzódik a bűntényekben. Ez pedig Eve Carpenter. A férje lesz a következő képviselőnk. A mostani, Sir George Cartwight, már teljesen gügye szegény öreg. Az ajtó mögül ráugrik a fiatal lányokra. 
 	– Robin, nem szabad ilyen szörnyű hazugságokat kieszelnie. Rontja a párt tekintélyét. 
 	– Na és, mit bánom én? Nem az én pártom, fin liberális vagyok. Ez az egyetlen párt, ahová be szabad lépnie az embernek manapság, igazán kicsi és zárt körű, azonkívül semmi esélye sincs rá, hogy befusson. Imádom a vesztett ügyeket. Mrs. Oliver felé fordulva hozzátette:
 	– Eve mindannyiunkat meghívott ma estére egy italra. 
 	Olyan estélyiféle, a maga tiszteletére, Ariadne. Tudja, hogy találkozzunk egy hírességgel. Mindannyiunkat borzasztó, borzasztó izgalomba hozott, hogy maga itt van. Nem helyezhetné a következő gyilkosságát Broadhinnybe? 
 	– Ó, Mrs. Oliver, tegye meg – kérte Eve Carpenter. 
 	– Egyszerűen lehozhatná ide Sven Hjersont – ajánlotta Robin. – Olyan lehetne, mint Hercule Poirot, és Summerhayeséknél lakna penzióban. Most éppen oda tartunk, mert mondtam Eve-nek, hogy Hercule Poirot éppolyan híres a tulajdon területén, mint maga a sajátján, Eve pedig azt mondja, hogy meglehetősen gorombán viselkedett tegnap Poirot-val, ezért aztán őt is meg akarja hívni az estélyre. De komolyan, drágám, helyezze a következő gyilkossága színterét Broadhinnybe. Olyan izgatottak leszünk valamennyien. 
 	– Ó, tegye meg, Mrs. Oliver. Olyan jó mulatság lenne – tette hozzá Eve Carpenter. 
 	– És kit tegyünk meg gyilkosnak, és ki legyen az áldozat? –
 	tette fel a kérdést Robin. 
 	– Most ki a takarítónőjük? – kérdezte Mrs. Oliver. 
 	– Ó, drágám, ne olyan gyilkosságról írjon. Az olyan unalmas. Nem, szerintem Eve igazán elég csinos áldozat lenne. Talán fojtsák meg a tulajdon nylonharisnyájával. 
 	Nem, ezt már megírták. 
 	– Szerintem jobb lesz, ha magát gyilkolják meg, Robin –
 	szólt közbe Eve. – Az ígéreted színdarabírót leszúrták vidéki házikójában. 
 	– Még nem egyeztünk meg, hogy ki legyen a gyilkos –
 	mondta Robin. – Mit szólnának anyámhoz? A tolószék után nem maradnának lábnyomok. Azt hiszem, remek lenne. 
 	– Viszont ő nem akarná magát leszúrni, Robin. 
 	Robin eltöprengett. 
 	– Nem, lehet hogy nem. Igazság szerint, úgy gondoltam, hogy magát szúrja le. Azt távolról sem bánná annyira. 
 	– De én azt akarom, hogy maga legyen az áldozat. Az pedig, aki meggyilkolja, Deirdre Henderson lehetne. Az elnyomott, csúnya lány, akivel senki nem törődik. 
 	– Tessék, Ariadne – jelentette ki Robin. 
 	– Átnyújtjuk következő regénye teljes történetét. Magának már csak az a dolga, hogy elhelyezzen néhány hamis nyomot és – persze – az, hogy csakugyan megírja. 
 	Szentséges egek, hogy milyen borzalmas kutyákat tart ez a Maureen. 
 	Amint befordultak Long Meadows kapujánál, két ír farkaskutya nyargalt eléjük ugatva. 
 	Maureen Summerhayes az istál óudvarból került elő, kezében egy vödörrel. 
 	– Feküdj, Flyn. Ide, Cormic. Hal ó. Éppen Malacka ólját takarítom. 
 	– Tudjuk, drágám – válaszolta Robin. – Idáig érezzük a szagát. Hogy van Malacka? 
 	– Rettenetes ijedtséget ál tunk ki miatta tegnap. Csak feküdt, és nem akarta megenni a reggelijét. Johnnie-val együtt minden lehető betegséget végigolvastunk a könyvben, és nem tudtunk aludni az aggodalomtól, de ma reggel már pompásan érezte magát, és szó szerint megtámadta Johnnie-t, amikor belépett az ennivalójával. 
 	Egyszerűen feldöntötte. Johnnie-nak be kel ett mennie, hogy megfürödjék. 
 	– Hogy maga meg Johnnie milyen izgalmas életet élnek –
 	jegyezte meg Robin. 
 	– Eljönnétek hozzánk ma este Johnnie-val egy pohár italra, Maureen? – kérdezte Eve. – Örömmel. 
 	– Hogy megismerkedjenek Mrs. Olivérrel – tette hozzá Robin –, de tulajdonképpen post is megismerkedhet vele. 
 	Ez itt ő. 
 	– Igazán maga az? – kiáltott Maureen. – Jaj, de izgalmas. 
 	Ugye, maga meg Robin együtt írnak egy színdarabot ? 
 	– Pompásan megy – jelentette ki Robin. – Egyébként, ragyogó ötletem támadt ma délelőtt, miután maga elment. 
 	A szereposztással kapcsolatban. 
 	– Ó, a szereposztással kapcsolatban – mondta megkönnyebbült hangon Mrs. Oliver. 
 	– Eszembe jutott, ki a megfelelő személy, aki eljátszhat]a Ericet. Cecil Leech – Cul enquayben játszik, a kis Bemutató Színházban. Egyik este majd átszaladunk, és megnézzük a műsort. 
 	– A lakótokkal szeretnénk beszélni – mondta Eve Maureennek. – Itthon van? Öt is meg akarom hívni ma estére. 
 	– Majd magunkkal visszük – válaszolta Maureen. 
 	– Azt hiszem, jobb lenne, ha én magára hívnám meg. Az az igazság, hogy egy kicsit goromba voltam vele tegnap. 
 	– Ó, hát itt kel lennie valahol – mondta bizonytalanul Maureen. – Azt hiszem, a kertben… Cormic… Flyn… ezek az átkozott kutyák! – Egy csörrenéssel ledobta a vödröt, és elrohant a kacsaúsztató felé, ahonnan mérges hápogás hangzott. 
 	TIZENHARMADIK FEJEZET
 	Carpenterék estélyének a vége felé Mrs. Oliver, egy pohárral a kezében, Poirot felé tartott. Eddig a pil anatig mindkettőjüket körülfogta csodálóik gyűrűje. Most, miután töméntelen gint elfogyasztottak, és kitűnő volt a hangulat, a régi barátok összedugták a fejüket, és a helybeli botrányokról kezdtek pletykálni, s a két kívülál ónak alkalma adódott egymással beszélgetni. 
 	– Jöj ön ki a teraszra – mondta Mrs. Oliver összeesküvő
 	hangon suttogva, és egy papírdarabkát nyomott Poirot kezébe. 
 	Együtt léptek ki a teraszra. Poirot kigöngyölte a papírdarabot. 
 	– Dr. Rendel – olvasta. 
 	Kérdő pil antást vetett Mrs. Olivérre. Mrs. Oliver nyomatékosan bólintott, s a mozdulatra nagy, szürke hajfürt hul t az arcába. 
 	– Ő a gyilkos – jelentette ki. 
 	– Gondolja? Miért? 
 	– Egyszerűen csak tudom – mondta Mrs. Oliver. – Ő az a típus. Életerős, eszes, meg minden. 
 	– Lehetséges. 
 	Úgy tűnt, hogy Poirot nincs meggyőződve a dologról. 
 	– És mit gondol, mi volt az indítéka? 
 	– Vétett az orvosi etika el en – közölte Mrs. Oliver. – Mrs. 
 	
 	McGinty pedig tudott róla. De bármi volt is az oka, bizonyosra 
 	veheti, 
 	hogy 
 	ő 
 	volt. 
 	Valamennyiüket
 	tanulmányoztam, és ő az igazi. 
 	Válaszul Poirot könnyed hangon megjegyezte:
 	– Tegnap este valaki megpróbált a vonat alá lökni a kilchesteri ál omáson. 
 	– Jóságos egek! Úgy érti, hogy meg akarták gyilkolni? 
 	– Semmi kétségem, hogy erről volt szó. 
 	– Dr. Rendel pedig elment egy betegéhez. Tudom, hogy elment. 
 	– Igen… én is úgy tudom… hogy elmenti egy betegéhez. 
 	– Akkor elintézettnek tekinthetjük. 
 	– Nem egészen – ingatta a fejét Poirot. – Mr. és Mrs. 
 	Carpenter is Kilchesterben volt tegnap este, és külön tértek haza. Meglehet, hogy Mrs. Rendel egész este otthon ült, és a rádiót hal gatta, de az is lehet, hogy nem
 	– senki nem tudja megmondani. Miss Henderson pedig elég gyakran bemegy a moziba Kilchesterbe. 
 	– Tegnap este nem ment el. Otthon volt. Ő maga mondta nekem. 
 	– Nem szabad mindent készpénznek vennie, magának –
 	jegyezte meg korholó hangon Poirot. összetartanak. Ezzel szemben Frieda, a külföldi alkalmazott, csakugyan moziban volt tegnap este, s így ő nem közölheti velünk, ki volt és ki nem volt otthon Hunter’s Close-ban! Látja, nem olyan egyszerű leszűkíteni a kört. 
 	– Én valószínűleg igazolhatom a mieinket – jegyezte meg Mrs. Oliver. – Mit is mondott, mikor történt ez? 
 	– Pontosan fél tízkor. 
 	– Akkor Laburnums mindenesetre tisztán ál . Nyolctól fél tízig Robin, az anyja meg én pókerpasziánszot játszottunk. 
 	– Biztosra vettem, hogy maga és Robin bezárkóztak egy kis közös munkára. 
 	– S hagytuk volna, hogy Madre felpattanjon a bokorban elrejtett motorkerékpárra? 
 	Mrs. Oliver felnevetett. – Nem, Madre a szemünk előtt volt. 
 	– Felsóhajtott, mint akinek valami szomorú gondolat jut az eszébe. – Közös munka – jegyezte meg keserűen. –
 	Lidércnyomás az egész! Magának hogy tetszene, ha azt látná, hogy Battle főfelügyelőnek egy nagy fekete bajuszt ragasztanának, s azután azt mondanák, hogy az maga. 
 	Poirot egy kicsit pislogott. 
 	– Csakugyan lidérces ötlet. 
 	– Na, most már legalább megérti, hogy mit kel szenvednem. 
 	– Én is szenvedek – mondta Poirot. – Madame főztje egyszerűen leírhatatlan. Azt egyáltalán nem is lehetne főzésnek nevezni. És a léghuzat, a hideg szél, a macskák érzékeny gyomra, a kutyák hosszú szőre, szörnyű ágy, amiben alszom – a gyötrelem emlékére lehunyta szemét –, a langyos víz a fürdőszobában. a lyukas szőnyeg a lépcsőn, na és azután a kávé… szóval, nem lehet leírni azt a folyadékot, amelyet kávéként feltálalnak az embernek. 
 	Valóságos támadás a gyomor el en. 
 	– Istenem – mondta együttérzően Mrs. Oliver. – És, tudja, mindennek el enére igazai bájos teremtés. 
 	amit mondanak
 	– A családok
 	– Mrs. Summerhayes? Elragadó. Teljesei elragadó. De ettől csak bonyolultabbá válik a egész. 
 	– Itt jön – figyelmeztette Mrs. Oliver. Maureen Summerhayes 
 	feléjük 
 	közeledett, 
 	Szeplős 
 	arcán
 	elragadtatott kifejezés tündökölt. Kezében poharat tartott. 
 	Szeretettel mosolygott mindkettőjükre. 
 	– Azt hiszem, egy kicsit becsíptem – közölte. – Ilyen rengeteg 
 	pompás 
 	gin! 
 	Rajongok 
 	az 
 	estélyekért! 
 	Broadhinnyben nem adnak túl gyakran estélyeket. Ez is csak azért van, merj maguk mindketten olyan híresek. 
 	Bárcsak én tudnék könyveket írni. Az a baj, hogy én sem mihez sem értek igazán. 
 	– Madame, ön jó anya és feleség – jelen-tette ki Poirot kimérten. 
 	Maureen szeme tágra nyílt, mogyorószínű szeme bűbájosan ragyogott keskeny, szeplős arcában. Mrs. Oliver eltöprengett, vajon hány éves is lehet. Nem több harmincnál
 	– gondolta. 
 	– Vajon az vagyok? – jegyezte meg Maureen. – Bárcsak úgy lenne. Borzasztóan szeretem őket, de hát elég ez? 
 	
 	Poirot köhécselt. 
 	– Ha nem tart vakmerőnek, madame, mondanék valamit. 
 	Egy asszonynak, aki igazán szereti a férjét, jobban kel törődnie a férje gyomrával. A gyomor rendkívül fontos. 
 	Maureen egy csöppet sértődötten pil antott rá. 
 	– 
 	Johnnie-nak 
 	pompás 
 	gyomra 
 	van 
 	– 
 	mondta
 	méltatlankodva. – Teljesen lapos. Gyakorlatilag nincs is gyomra egyáltalán. 
 	– Én arra céloztam, ami belekerül. 
 	– Maga a főztömről beszél – kiáltotta Maureen. – Mindig is az volt a véleményem, hogy teljesen mindegy, mit eszik az ember. 
 	Poirot felnyögött. 
 	– Vagy, hogy mit visel az ember – folytatta álmodozva Maureen. – Vagy, hogy mit tesz. Egyáltalán, nem hinném, hogy a dolgok fontosak lennének. 
 	Néhány pil anatig hal gatott, szeme, az alkohol ködén át, mintha a távolban látott volna valamit. 
 	– A minap egy nő írt az újságban – mondta hirtelen. –
 	Igazán ostoba levél volt. Azt kérdezte, mi helyesebb: az ember adja-e örökbe a gyerekét valakinek, aki minden kedvező lehetőséget meg tud adni neki – minden kedvező
 	lehetőséget, így írta – ezalatt a jó neveltetést értette, az öltözködést, a kényelmet –, vagy tartsa magánál a gyerekét, még ha semmiféle kedvező lehetőséget sem tud nyújtani neki. Szerintem ez ostobaság – igazán ostobaság. 
 	Ha az ember tud enni adni a gyerekének, a többi nem számít. 
 	Úgy bámult üres poharába, mintha kristálygömb lenne. 
 	– Nekem csak tudnom kel – folytatta. – Én is örökbe fogadott gyerek voltam. Anyám lemondott rólam, és én minden kedvező lehetőséget megkaptam, ahogy mondják. 
 	De azért mindig fájt a tudat, hogy nem szerettek, hogy az anyám meg tudott válni a gyermekétől. 
 	– Lehet, hogy a maga javáért hozta ezt az áldozatot –
 	jegyezte meg Poirot. 
 	Maureen tiszta pil antása találkozott az övével. 
 	– Egyetlen esetben sem hiszem, hogy ez az igazság. Csak ezzel igazolják önmaguknak. A lényeg az, hogy képesek meglenni a gyerekeik nélkül… És ez fáj. Az én gyerekeimet nem adnám oda a világon semmiféle kedvező lehetőségért sem! 
 	– Azt hiszem, tökéletesen igaza van – jelentette ki Mrs. 
 	Oliver. 
 	– Nekem is ez a véleményem – csatlakozott hozzá Poirot. 
 	– Akkor rendben van – jelentette ki vidáman Maureen. –
 	Akkor min vitatkozunk? 
 	Rabin, aki éppen végighaladt a teraszon, hogy csatlakozzék hozzájuk, megszólalt:
 	– Valóban, min vitatkoznak? 
 	– Az örökbefogadásról – magyarázta Maureen. – Gyűlölöm a gondolatot, hogy örök-be fogadtak, maga nem? 
 	– Hát, még mindig jobb, mint árvának lenni, nem gondolja, drágám? Azt hiszem, mennünk kel ene, nem? Ariadne? 
 	A vendégsereg egy testként távozott. Dr. Rendel nek már előbb el kel ett sietnie. Együtt mentek le a dombon, azzal a rendkívül hangos vidámsággal, amelyet jó néhány koktél elfogyasztása okoz. 
 	Amikor a Laburnums kapujához értek, Robin ragaszkodott hozzá, hogy jöj enek be valamennyien. 
 	– Csak azért, hogy meséljenek egy kicsit az estélyről Madrénak. Olyan unalmas szegénykémnek, hogy nem mehet sehová, pusztán azért, mert kibabrált vele a lába. És gyűlöli, hogy mindenből ki kel maradnia. 
 	Vidáman beözönlöttek, s úgy tűnt, Mrs. Upward örül, hogy látja őket. 
 	– Ki volt még ott? – érdeklődött. – Wetherbyék? 
 	– Nem, Mrs. Wetherby nem érezte jól magát, az a sápadt Henderson lány pedig nélküle nem akart eljönni. 
 	– Az a lány meglehetősen érzelgős – jegyezte meg Shelagh Rendel . 
 	– Szerintem, ez már csaknem kóros – jelentette ki Robin. 
 	– Az anyja az oka – mondta Maureen. – Vannak anyák, akik csaknem felfalják az utódaikat, nem? 
 	Hirtelen elpirult, mert pil antása Mrs. Upward kihívó pil antásával találkozott. 
 	– Felfal ak én téged, Robin? – kérdezte Mrs. Upward. 
 	– De Madre! Már hogy tennél ilyet? Hogy zavarát leplezze, Maureen hirtelen az ír farkaskutyák tenyésztésében szerzett tapasztalatait kezdte fejtegetni. A beszélgetés szak-, mai síkra terelődött. 
 	Mrs. Upward el entmondást nem tűrő hangon jelentette ki:
 	– Senki nem szabadulhat az örökségétől: ez emberekre és kutyákra egyaránt ál . 
 	Shelagh Rendel fojtott hangon megkérdezte:
 	– És a környezet hatása? Abban nem hisz? Mrs. Upward rávágta:
 	– Nem bizony, drágám, nem hiszek. A környezet adhat valami felszínes mázt – de sem-mi többet. Kizárólag az öröklés a döntő. 
 	Hercule Poirot kíváncsi szemmel figyelte, Shelagh Rendel piruló arcát. Mrs. Rendel látszólag túlzó hévvel mondta:
 	– De hát ez kegyetlen dolog. Nem tisztességes. 
 	– Az élet kegyetlen – jelentette ki Mrs. Upward. 
 	Johnnie Summerhayes lassú, lusta hangja is csatlakozott a társalgáshoz. 
 	– Egyetértek Mrs. Upwarddal. A származás a lényeg. 
 	Mindig is ez volt a meggyőződésem. 
 	– Arra gondol – mondta kérdő hangsúl yal Mrs. Oliver –, hogy a dolgok öröklődnek? Harmad- és negyedíziglen…
 	Maureen Summerhayes hirtelen megszólalt tiszta, édes hangján:
 	– De az idézet így szól tovább: „De irgalmasságot cselekszem ezeríziglen.” 
 	Úgy tűnt, mintha egy kicsit mindenki zavarba jött volna, talán mert a társalgás ilyen komoly színezetet öltött. 
 	Azzal változtattak témát, hogy megrohanták Poirot-t. 
 	– Meséljen el nekünk mindent Mrs. McGintyről, M Poirot. 
 	Igaz, hogy nem az a barátságtalan albérlője gyilkolta meg? 
 	– Tudja, magában szokott beszélni – jegyezte meg Robin
 	–, miközben mászkált a mezei ösvényeken. Gyakran találkoztam vele. Es igazán rendkívül gyanúsan viselkedett. 
 	– Bizonyára van rá oka, amiért nem hiszi, hogy ő gyilkolta meg, M Poirot. Mondja el nekünk! 
 	Poirot rájuk mosolygott. Megpödörte a bajuszát. 
 	– Ha nem ő gyilkolta meg, akkor kicsoda? – Igen, kicsoda? 
 	– Ne hozzák zavarba – szólt közbe szárazon Mrs. Upward. 
 	
 	– Valószínűleg közülünk gyanúsít valakit. 
 	– Ó, közülünk? 
 	A lármában Poirot pil antása találkozott Mrs. Upwardéval. 
 	Az asszony szemén látszott, hogy jói mulat – s volt benne még valami – kihívás? 
 	– Közülünk gyanúsít valakit – kiáltotta Robin elragadtatva. –
 	Nos; Maureen – öltötte fel a vád képviselőjének kíméletlen modorát –, hol volt akkor éjszaka – melyik éjszaka is? 
 	– November huszonkettedikén – mondta Poirot. 
 	– Úristen, fogalmam sincs róla – mondta Maureen. 
 	– Senki sem tudná, ennyi idő múltán – jegyezte meg Mrs. 
 	Rendel . 
 	– Nos, én tudom – jelentette ki Robin. – Mert aznap este fel éptem a rádióban. Áthajtottam Coalportba, hogy rádióelőadást tartsak a Színházról az én Szemszögemből. 
 	Emlékszem rá, mert hosszasan boncoltam Galsworthy takarítónőjét az Ezüstdob02-ból, és másnap Mrs. McGintyt meggyilkolták, nekem pedig még eszembe is jutott, hogy a darabbeli takarítónő vajon hasonlított-e hozzá. 
 	– Igaza van – mondta hirtelen Shelagh Rendel . – Most jut eszembe, maga mondta, hogy az édesanyja teljesen egyedül lesz, mert Jane-nek kimenője van aznap este, én pedig lejöttem vacsora után, hogy itt maradjak vele, csakhogy, sajnos, nem hal otta meg a kopogtatásomat. 
 	– Hadd gondolkozzam csak – szólalt meg Mrs. Upward. –
 	Ó, igen, persze. Fájt a fejem, és lefeküdtem, de a hálószobám a hátsó kertre néz. 
 	– Másnap aztán – folytatta Shelagh –, amikor meghal ottam, hogy Mrs. McGintyt meggyilkolták, arra gondoltam, talán elmentem a gyilkos mel ett a sötétben –
 	mert eleinte valamennyien azt hittük, valami csavargó lehetett az, aki betört a házba. 
 	– Nos, én még mindig nem emlékszem, hogy mit csináltam aznap este – jelentette ki Maureen. – De másnap reggelre emlékszem. A pék mesélte el nekünk. „Az öreg Mrs. 
 	McGintyt kinyírták” – Így mondta. És én még csodálkoztam, hogy miért nem jön már. 
 	Megborzongott. 
 	– Hát nem borzasztó? – tette hozzá. Mrs. Upward még mindig Poirot-t figyelte. Nagyon okos nő ez, gondolta magában
 	Poirot, és könyörtelen. Azonkívül, önző. Bár-mit tesz is, nem érez lelkiismeret-furdalást, se bűntudatot… Hirtelen vékony, kíváncsi hang szólalt meg:
 	– És van valami bizonyítéka, M Poirot? Shelagh Rendel hangja volt. 
 	Johnnie Summerhayes hosszú, sötét lelkesedéstől. 
 	– Ez az, bizonyítékok – helyeselt. detektívregényekben. 
 	Bizonyítékok, 
 	amelyek 
 	mindenfélét 
 	mondanak 
 	a
 	detektívnek – nekem pedig semmit, egészen a végéig, amikor az ember legszívesebben felpofozná önmagát. 
 	Nem mutathatna nekünk, M Poirot, egyetlen apró bizonyítékot? 
 	Mohón érdeklődő, mosolygó arcok fordultak feléje. 
 	Számukra csak játék volt az egész (vagy legfeljebb egyikük számára nem az?). De a gyilkosság nem játék – a gyilkosság veszélyes dolog. Az ember sose tudhatja. 
 	Poirot hirtelen mozdulattal négy fényképet húzott elő a zsebéből. 
 	– Bizonyítékokat szeretnének látni? – kérdezte. – Voilá! 
 	S drámai mozdulattal az asztalra lökte a fényképeket. 
 	Köréje 
 	sereglettek, 
 	fölébük 
 	hajoltak, 
 	összevissza
 	fecsegtek. 
 	– Nézzék csak! 
 	– Micsoda szörnyű madárijesztők! 
 	– És nézzék ezeket a rózsákat. Rózsák, rózsák mindenütt! 
 	– Nahát, ez a kalap! 
 	– Jaj, de borzalmas gyerek! 
 	– De hát kik ezek? 
 	arca fel-ragyogott a
 	– Ezt szeretem a
 	– Hát nem nevetséges a régi divat? 
 	– Ez a nő biztosan csinos lehetett. 
 	– De miért bizonyítékok ezek? 
 	– Kik ezek? 
 	Poirot lassan végighordozta pil antását a félkörben elhelyezkedő arcokon. Semmi egyebet nem látott rajtuk, mint amit várhatott. 
 	
 	– Nem ismerik fel egyiket sem? 
 	– Felismerni? 
 	– Nem emlékeznek rá, hogy is mondjam, látták-e már valamelyik fényképet valahol? De igen… Mrs. Upward? 
 	Felismeri valamelyiket? 
 	Mrs. Upward habozott. 
 	– Igen… azt hiszem. 
 	– Melyiket? 
 	Az asszony kinyújtotta mutatóuj át, és Lily Gambol gyerekes, szemüveges arcára mutatott. 
 	– Már látta ezt a fényképet… mikor? 
 	– Nemrég… Hogy hol… Nem, nem tudok visszaemlékezni rá. De biztos vagyok benne, hogy egy pontosan ugyanilyen fényképet láttam. 
 	Az 
 	asszony 
 	összeráncolt 
 	homlokkal, 
 	összehúzott
 	szemöldökkel ült. 
 	Gondolataiból csak akkor bukkant elő, amikor Mrs. Rendel odalépett hozzá. 
 	– Viszontlátásra, Mrs. Upward. Remélem, valamelyik nap eljön hozzám teára, ha kedve lesz hozzá. 
 	– Köszönöm, drágám. Ha Robin hajlandó feltolni a dombon. 
 	– Hát persze, Madre. Pompás izmaim fejlődtek, mióta ezt a széket tologatom. Emlékszel, amikor Wetherbyékhez mentünk, s olyan sár volt, hogy…
 	– Á! – mondta hirtelen Mrs. Upward. 
 	– Tessék, Madre? 
 	– Semmi, mondd csak! 
 	– Alig tudtalak feltolni a dombra. Először a kocsi csúszott, azután én csúsztam. Azt hittem, sose fogunk hazaérni. 
 	Nevetve búcsúztak el, és tódultak ki valamennyien. 
 	Kétségtelen, gondolta Poirot, hogy az alkohol megoldja a nyelvet. 
 	Bölcs volt vagy ostoba, hogy megmutatta azokat a képeket? Az ő viselkedését is az alkohol befolyásolta? 
 	Nem volt biztos benne. 
 	De, valami kifogást mormolva, visszafordult. 
 	Kitárta a kaput, és felment a házhoz. Bal-oldalt, a nyitott ablakon át, két hang zümmögését hal otta. Robin és Mrs. 
 	
 	Oliver hangja volt. Mrs. Oliver igen keveset, Robin pedig nagyon sokat beszélt. 
 	Poirot kinyitotta a bejárati ajtót, és a jobb kéz felőli ajtón belépett a szobába, ahonnan néhány pil anattal előbb távozott. Mrs. Upward a tűz előtt ült. Arcán meglehetősen elkeseredett kifejezés látszott. Oly mélyen elmerült gondol ataiban, hogy megijedt Poirot belépésétől. 
 	A bocsánatkérő kis köhögésre hirtelen összerezzenve pil antott fel. 
 	– Ó – kiáltotta. – Maga az? Megijesztett. 
 	– Bocsásson meg, madame. Azt hitte, hogy valaki más az? 
 	Mit gondolt, kicsoda? 
 	Az asszony erre nem felelt, csak annyit mondott:
 	– Valamit itt hagyott? 
 	– Attól félek, veszélyt hagytam itt. 
 	– Veszélyt? 
 	– Veszélyt, talán magára nézve. Azért, mert felismerte az egyik fényképet. 
 	– Nem mondtam, hogy felismertem. Minden régi fénykép teljesen egyforma. 
 	– Figyeljen ide, madame, Mrs. McGinty is felismerte azok közül a fényképek közül az egyiket. És Mrs. McGinty halott. 
 	Szemében a humor váratlan felvil anásával, Mrs. Upward idézni kezdte:
 	„Mrs. McGinty halott. Hogy halt meg hát? Csakúgy, mint én, 
 	kinyújtva nyakát.” 
 	– Erre gondol? 
 	– Igen. Ha tud valamit, bármit, közölje velem most azonnal. 
 	Így biztonságosabb lesz. 
 	– De kedves M Poirot, nem egészen ilyen egyszerű az egész. Egyáltalában nem vagyok biztos benne, hogy tudok bármit is – semmi esetre sem olyan biztosan, hogy ténynek lehetne nevezni. A halvány emlékek igen csalóka dolgok. 
 	Az embernek kel lennie valamilyen elképzelésének, hogy hogyan, hol és mikor, ha érti, mire gondolok. 
 	– De számomra úgy tűnik, önnek már van elképzelése róla. 
 	– Ennél többről van szó. Különböző tényezőket kel figyelembe venni. Semmi haszna, ha siettet, M Poirot. Nem vagyok az az alkat, aki sietve elhatározza magát. Megvan a magamhoz való eszem, és időre van szükségem, míg eldöntők valamit. Ha döntésre jutok, akkor cselekszem. De addig nem, amíg fel nem készültem rá. 
 	– Ön többféle értelemben is titokzatos asszony, madame. 
 	– Meglehet, egy bizonyos pontig. A tudás hatalom. A hatalmat csak jó célok érdekében szabad felhasználni. 
 	Bocsásson meg, ha azt mondom, hogy maga talán nem érti meg az angol vidéki élet rendszerét. 
 	– Más szavakkal azt mondja nekem: „Maga csak egy ostoba külföldi.” 
 	Mrs. Upward egy kicsit elmosolyodott. 
 	– Sosem fejezném ki magamat ilyen durván. 
 	– Ha nekem nem akarja elmondani, beszéljen Spence főfelügyelővel. 
 	– De kedves M Poirot, hagyjuk a rendőrséget! Egyelőre hagyjuk! Poirot vál at vont. 
 	– Én figyelmeztettem – jegyezte meg. Mert biztos volt benne, hogy
 	Mrs. Upward most már egészen pontosan emlékszik, mikor és hol látta Lily Gambol fényképét. 
 	TIZENNEGYEDIK FEJEZET
 1. 

 	A tavasz – mondta magában Poirot másnap délelőtt –
 	kétségtelenül beköszöntött. 
 	Előző éjszakai aggodalmait most már alaptalannak érezte. 
 	Mrs. Upward okos asszony, igazán tud vigyázni magára. 
 	Mindazonáltal, valami különös módon, az asszony nyugtalanította Poirot-t. Egyáltalán nem értette a reakcióit. 
 	Nyilvánvalóan Mrs. Upward nem is akarta, hogy értse. 
 	Felismerte a Lily Gambol fényképét, és úgy határozott, hogy a maga útját járja. 
 	Poirot-t, a kerti úton poroszkálva, ilyen gondolatok foglalkoztatták, s egészen megijedt a mögötte megszólaló hangtól. 
 	– M Poirot. 
 	Mrs. Rendel olyan csendesen bukkant elő, hogy nem is hal otta meg. 
 	– Pardon, madame. Megijesztett. 
 	Mrs. Rendel gépiesen elmosolyodott. Ha ő maga ideges, gondolta Poirot, akkor Mrs. Rendel még inkább az. Az asszony egyik szem-héja rángatózott, kezét pedig nyugtalanul tőrdelte. 
 	Tizennegyedik fejezet
 	– Remélem, nem zavarom. Talán van valami dolga. 
 	– Dehogy, nincs semmi dolgom. Pompás idő van. Élvezem a tavaszt. Jó kinn tartózkodni a szabadban. Mrs. 
 	Summerhayes házában ál andóan, de ál andóan léghuzat van. 
 	– A huzat…
 	– Amit maguk Angliában cúgnak neveznek. 
 	– Igen, igen. Elhiszem, hogy huzat van. 
 	– Az ablakokat nem lehet becsukni, az ajtók pedig mindig kivágódnak. 
 	– Az a ház már düledezik. És Summerhayesék olyan szegények, nem engedhetik meg maguknak, hogy költsenek rá. Az ő helyükben én már annyiban hagynám. 
 	Tudom, hogy a családjuké már évszázadok óta, de hát manapság, az ember nem csügghet a dolgokon pusztán érzelmi okoknál fogva. 
 	– Nem, manapság nem vagyunk érzelmesek. 
 	Elhal gattak. Poirot a szeme sarkából az ideges, fehér kezet figyelte. Várt, hogy az asszony tegye meg a kezdeményező lépést. Mrs. Rendel hirtelen így szólt:
 	– Gondolom, hogy amikor, hogy is mondjam, nyomoz egy ügyben, mindig ki kel találnia valami ürügyet? 
 	Poirot eltöprengett a kérdésen. Bár nem nézett az asszonyra, tökéletesen tudatában von az oldalról rászegeződő, mohó pil antásnak. 
 	– Ahogy mondja, madame – válaszolta semmitmondóan. –
 	Így kényelmesebb. 
 	– Hogy megmagyarázza, miért megy valahova, és miért tesz fel kérdéseket. 
 	– Így célszerűbb lehet. 
 	– Miért…. miért jött tulajdonképpen Broadhinnybe, M
 	Poirot? 
 	
 	Poirot jámbor, meglepett pil antást vetett az asszonyra. 
 	– De drága hölgyem, hiszen már mondtam: Mrs. McGinty halála ügyében nyomozok. 
 	Mrs. Rendel élesen jegyezte meg:
 	– Tudom, hogy azt mondta. De ez nevetséges. 
 	Poirot felhúzta a szemöldökét. 
 	– Csakugyan? 
 	– Persze hogy az. Senki nem hiszi el. 
 	– Pedig biztosíthatom, egyszerűen ez az igazság. 
 	Az asszony pislogott, azután elfordította világoskék szemét. 
 	– Maga nem akarja megmondani nekem. 
 	– Megmondani? Mit, madame? 
 	Mrs. Rendel , úgy tűnt, hirtelen ismét témát változtatott:
 	– Kérdezni akartam magától valamit, a névtelen levelekkel kapcsolatban. 
 	– Igen – mondta Poirot biztatóan, amikor az asszony elhal gatott. 
 	– 
 	Ugye, 
 	tulajdonképpen 
 	mindig 
 	tele 
 	vannak
 	hazugságokkal? 
 	– Néha – válaszolta óvatosan Poirot. 
 	– Rendszerint – ragaszkodott hozzá makacsul az asszony. 
 	– Én nem mennék olyan messzire, hogy ezt ál ítsam. 
 	Shelagh Rendel hevesen felkiáltott: – És gyáva, alattomos, becstelen dolog. 
 	– Valóban, ebben egyetértek. 
 	– És ugye soha nem hinné el, amit egy ilyen levélben írnak? 
 	– Erre nagyon nehéz válaszolni – mondta komolyan Poirot. 
 	– Én nem hinném el. Semmi ilyesmit nem hinnék el. 
 	Hevesen tette hozzá:
 	– Tudom, miért jött le maga ide. De nem igaz, közlöm magával, hogy nem igaz. 
 	Hirtelen megfordult és távozott. 
 	Hercule Poirot érdeklődéssel húzta fel a szemöldökét. 
 	Ez mit jelent? – kérdezte magában. – A bolondját járatja velem? Vagy csak leplez valamit? 
 	Mrs. Rendel azt közölte vele, meggyőződése, hogy egészen más oknál fogva tartózkodik itt, s nem Mrs. 
 	McGinty halála ügyében nyomoz. Azt ál ította, hogy ez csak ürügy. 
 	
 	Valóban ezt hiszi ez az asszony? Vagy, mint Poirot az előbb mondta magában, csak a bolondját járatja vele? 
 	Mi köze lehet az egészhez a névtelen leveleknek? 
 	Elképzelhető, hogy Mrs. Rendel a fénykéj eredetije, amelyről Mrs. Upward azt mondta, „nemrég” látta? 
 	Más szavakkal, lehet, hogy Mrs. Rendel Lily Gambol ? Lily Gambol a társadalom rehabilitált tagja, akiről utoljára Írországból hal ottak? Lehet, hogy dr. Rendel ott ismerte meg, és vette feleségül, nem ismerve a történetét? Lily Gambol képzett gyorsíró volt. Útjaik könnyen találkozhattak. 
 	Poirot megrázta a fejét, és sóhajtott. 
 	Mindez 
 	tökéletesen 
 	lehetséges. 
 	De 
 	meg 
 	kel
 	bizonyosodnia felőle. 
 	Hirtelen hideg szél kerekedett, és eltűnt a nap. 
 	Poirot megborzongott, s a ház felé fordította lépteit. 
 	Igen, meg kel bizonyosodnia felőle. Ha legalább megtalálná a szóban forgó fegyvert, mel yel a gyilkosságot elkövették…
 	És ebben a pil anatban, a bizonyosság különös érzésével –
 	megpil antotta. 
 2. 

 	Később elgondolkozott rajta, hogy vajon tudat alatt látta-e már, vagy észrevette-e már előbb is. Valószínűleg egész idő alatt ott ál t, amióta csak Long Meadowsba jött…
 	Ott, a könyvszekrény limlommal teleszórt te-tején, az ablak mel ett. Miért nem vettem észre eddig soha? –
 	gondolta Poirot. Felemelte, kezében méregette a súlyát, figyelmesen szemlélte, egyensúlyozta, felemelte, hogy lesújtson vele…
 	Maureen szokásos lázas sietségével lépett be-az ajtón, két kutya kíséretében. Barátságos, í tiszta hangján megszólalt:
 	– Hal ó, a cukortörővel játszik? 
 	– Csakugyan az? Cukortörő? 
 	– Igen. Cukortörő vagy cukorkalapács – nem tudom, melyik a megfelelő kifejezés. Ugye vicces? Olyan gyerekes a kismadárral a tetején. 
 	Poirot óvatosan megfordította a kezében le-vő szerszámot. 
 	
 	Rézből készült, túldíszített, súlyos, bárd alakú holmi volt, a széle borotvaéles. Itt-ott színes, világoskék és piros kövekkel rakták ki. A tetején egy kacér, türkizkék szemű
 	kismadár. 
 	– Ugye milyen pompás holmi? Akár gyilkolni is lehetne vele
 	– jegyezte meg Maureet könnyedén. 
 	Elvette Poirot-tól, és megcélzott egy pontot a semmiben, hogy halálos csapást mérjen rá. 
 	– Borzasztó könnyű lenne – jelentette ki. – Azt hiszem, ezzel az ember egészen egyszerűen széthasíthatná bárkinek a fejét, nem gondolja? 
 	Poirot az asszonyra nézett. Maureen szeplős arca nyugodt volt és vidám. Ismét megszólalt:
 	– Mondtam már Johnnie-nak, meglátja majd, mi történik vele, ha elegem lesz belőle. 
 	A feleség legjobb barátjának hívom ezt a holmit! 
 	Nevetve tette le a cukortörőt, és az ajtó felé indult. 
 	– Miért is jöttem be – morfondírozott. – Nem jut eszembe…
 	Bánom is- én! Jobb lesz, ha megyek, és megnézem, nem kel ene-e még egy kis vizet önteni a serpenyőbe a pudinghoz. 
 	Poirot hangja megál ította, mielőtt még az ajtóig ért. 
 	– Talán Indiából hozta magával? 
 	– Ó, dehogy – válaszolta Maureen. – Karácsonykor vettem a V. V.-n. 
 	– A V. V.-n? – ismételte Poirot tanácstalanul. 
 	– Vidd és Vedd – magyarázta könnyedén Maureen. –
 	Jótékony célú vásár a parókián. Az ember elviszi azokat a holmikat, amelyekre nincsen szüksége, azután vásárol valamit. Valami nem túlságosan borzalmas holmit, ha ugyan talál ilyesmit. Én ezt vettem meg és azt a kávéskannát. Tetszik a csőre, és megtetszett a kismadár a cukortörőn. 
 	A kávéskanna kis, ötvösmunkával készített darab volt. 
 	Nagy, görbe csőre valamire emlékeztette Poirot-t. 
 	– Gondolom, Bagdadból való – jegyezte meg Maureen. –
 	Legalábbis azt hiszem, Wetherbyék azt mondták. De az is lehet, Iránból. 
 	– Egyszóval, ezek a tárgyak a Wetherby házból valók? 
 	
 	– Igen. Borzalmas sok ócskaságuk van. Na, mennem kel . 
 	A puding. 
 	Távozott. Az ajtó becsapódott. Poirot ismét felemelte a cukortörőt, és az ablakhoz vitte. 
 	Az élén gyenge, igen gyenge elszíneződést pil antott meg. 
 	Poirot bólintott. 
 	Egy pil anatig habozott. Azután kivitte a szobából a cukortörőt, fel a szobájába. Ott gondosan elhelyezte egy dobozban, azután az egészet becsomagolta papírba, és átkötötte, s ismét lement, és távozott a házból. 
 	Nem hitte, hogy bárki is észre fogja venni a cukortörő
 	hiányát. Rendetlen háztartás volt ez. 
 3. 

 	A Laburnumsban a közös munka nehézkesen haladt. 
 	– De nekem csakugyan az az érzésem, hogy nem helyes, ha 
 	vegetáriánust 
 	csinálunk 
 	belőle, 
 	drágám 
 	–
 	akadékoskodott Robin. – Túlságosan hóbortos. És határozottan nem vonzó dolog. 
 	– Nem segíthetek rajta – mondta csökönyösen Mrs. Oliver. 
 	– Mindig vegetáriánus volt. Ál andóan magával hordoz egy kis gépet, ‘ amel yel megreszeli a nyers sárgarépát és a petrezselyemgyökeret. 
 	– De Ariadne, drágaságom, miért? 
 	– Honnan tudjam? – jelentette ki barátságtalanul Mrs. 
 	Oliver. – Honnan tudjam, hogy jutott eszembe valaha is ez a visszataszító ember? Őrültnek kel ett lennem! Miért finn, mikor 
 	semmit 
 	nem 
 	tudok 
 	Finnországról? 
 	Miért
 	vegetáriánus? Miért az összes bárgyú modorosságai? Az ilyen dolgok egyszerűen történnek. Az ember megpróbál valamit – azután úgy tűnik, hogy a közönségnek tetszik, s akkor az ember folytatja, s mielőtt még észbe kapna, azon veszi észre magát, hogy egész életére hozzákötődött ez a dühítő alak, Sven Hjerson. Ráadásul, az emberek meg vannak győződve arról, hogy rajongok Hjersonért. Rajongok érte? Ha a való életben találkoznék ezzel a nagy csontú, hórihorgas, zöldségfaló finnel, ügyesebben meggyilkolnám, mint ahogy valaha is kieszeltem a regényeimben. 
 	
 	Robin Upward tisztelettel pil antott rá. 
 	– Tudja, Ariadne, ez igazán pompás ötlet. Az igazi Sven Hjerson – akit maga gyilkol meg. Megírhatná, mint Sven Hjerson hattyúdalát – és csak a halála után adhatnák ki. 
 	– Kizárt dolog! – jelentette ki Mrs. Oliver. 
 	– És a pénz? Minden fil ért, amit csak ki lehet préselni a gyilkosságokból, még életemben meg akarok kapni. 
 	– Persze, persze. Ebben már inkább egyetértek. 
 	A nyugtalan drámaíró fel s alá szaladgált. 
 	– Ez az Ingrid nagyon idegesítő teremtés
 	– jegyezte meg. – S a pince jelenet után, ami igazán kitűnőnek ígérkezik, nem tudom elképzelni, miként akadályozzuk meg, hogy a következő jelenet ne rontsa le túlságosan a hatást. 
 	Mrs. Oliver hal gatott. Úgy érezte, a jelenet miatt fáj on csak Robin feje. 
 	Robin elégedetlen pil antást vetett rá. 
 	Ma reggel Mrs. Oliver, gyakori hangulatváltozásainak egyikében, megunta szélfútta hajviseletét. Vízbe mártott hajkefével 
 	szorosan 
 	a 
 	koponyájára 
 	tapasztotta
 	szemüvegével, szigorú emlékeztette Robint, aki ifjúkorában félelemmel vegyes tiszteletet keltett benne. Egyre nehezebbnek érezte, hogy drágámnak szólítsa, s még az Ariadnetől is viszolygott. 
 	Ingerlékenyen jegyezte meg:
 	– Tudja, ma egyáltalán nem érzem magam formában. 
 	Talán a tegnapi gintől. Hagyjuk a csudába a munkát, és foglalkozzunk a szereposztással. Az, persze, túl szép lenne, ha meg tudnánk szerezni Denis Cal oryt; de szürke fürtjeit. 
 	Magas homlokával, vastag fel épésével egyre inkább arra a tanítóra pil anatnyilag filmezik. Jean Bel ews éppen jó lenne Ingridnek – és szeretné is eljátszani, ami igazán kedves tőle. Eric – mint mondom, Erickel kapcsolatban ragyogó ötletem támadt. Menjünk át ma este a Kis Bemutató Színházba, jó? És majd megmondja, hogy milyennek tartaná Cecilt a szerepben. 
 	Mrs. Oliver bizakodva egyezett bele a terv-, be, s Robin elment telefonálni. 
 	– Na – jelentette ki visszatérve. – Elintéztem. 
 	
 	A gyönyörű reggel nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Felhők gyülekeztek, s a fül edt levegőben érezni lehetett az eső fenyegetését. Amint Poirot átkelt a sűrű bokrok között a Hunter’s Close kapujához, eldöntötte, hogy nem szeretne a domb lábánál, ebben a völgyteknőben élni. Magát a házat teljesen körülfogták a fák, a falak örökzöld alatt fuldokoltak. Ehhez favágó fejsze kel ene – gondolta Poirot. 
 	– Vagy cukortörő? 
 	Csengetett az ajtón, s miután nem jött ki senki, ismét csengetett. 
 	Végre Deirdre Henderson nyitott ajtót. Úgy tűnt, csodálkozik. 
 	– Ó – mondta. – Maga az? 
 	– Bejöhetnék, hogy beszéljek magával? 
 	– Én… nos, azt hiszem, igen. 
 	A lány bevezette a kis, sötét nappali szobába. Poirot a kandal ópárkányon felfedezte a Maureen polcáról való kis kávéskanna nagyobb testvérét. Hatalmas, kampós csőre, úgy tűnt, uralkodik a kis, nyugatias szoba fölött, és a keleti vadságot idézi. 
 	– Attól tartok – mondta Deirdre bocsánat-kérő hangon –, ma nagy a felfordulás nálunk. 
 	Az alkalmazottunk – a német lány – távozott. Még csak egy hónapja volt itt. Úgy látszik, csak azért vál alta el a munkát, hogy bejusson az országba, mert ismert itt valakit, akihez férjhez akart menni. Most pedig elintéztek mindent, és tegnap este egyszerűen elment. Poirot csettintett a nyelvével. 
 	– Rendkívül tapintatlan eljárás. 
 	– Ugye hogy az?- A mostohaapám szerint nem törvényes. 
 	De még ha nem is törvényes, ha egyszerűen távozik, és férjhez megy, nem tudom, mit tehetne el ene az ember. 
 	Még azt sem tudtuk volna, hogy elmegy, ha nem veszem észre, hogy csomagol. Egyetlen szó nélkül, egyszerűen kisétált volna a házból. 
 	– Sajnos, nem éljük a megfontolt cselekedetek korát. 
 	– Nem – mondta tompán Deirdre. – Azt hiszem, nem. 
 	Keze fejével megdörzsölte a homlokát. 
 	
 	– Fáradt vagyok – sóhajtotta. – Borzasztóan fáradt vagyok. 
 	– Igen – helyeselt kedvesen Poirot. – Azt hiszem, igazán fáradt lehet. 
 	– Miről akart beszélni, M Poirot? 
 	– Egy cukortörő felől szeretnék magától érdeklődni. 
 	– Egy cukortörő felől? . 
 	A lány arca értetlen, kifejezéstelen volt. 
 	– Egy rézből készült szerszám, tetején madárkával, kék, piros és zöld kőberakással. – Poirot gondosan tagolta a leírást. 
 	– Ő, persze, tudom. 
 	Hangjából nem csendült ki érdeklődés, sem] élénkség. 
 	– Úgy tudom, ebből a házból való? 
 	– Igen. Anyám vásárolta a bagdadi bazárban. Többek között ezt vittük a parókiára a vásárra. 
 	– A Vidd és Vedd vásárra? 
 	– Igen. Rengeteg ilyesféle holmink van. Az embereket nehéz rávenni, hogy készpénzt adjanak, de általában összeszednek valamit, és elküldik a vásárra. 
 	– Egyszóval, karácsonyig itt volt, ebben a házban, azután pedig elküldte a Vidd és Vedd vásárra? Így van? 
 	Deirdre összeráncolta a homlokát. 
 	– Nem a karácsonyi Vidd és Veddre. Az azelőttire. Az aratóünnepire. 
 	– Az aratóünnep… mikor is volt az? Októberben? 
 	Szeptemberben? 
 	– Szeptember végén. 
 	Nagy csend lett a kis szobában. Poirot a lányra nézett, és a lány 
 	visszanézett 
 	rá. 
 	Az 
 	arca 
 	barátságos 
 	volt, 
 	kifejezéstelen, nem látszott rajta semmi érdeklődés. Poirot megpróbálta elképzelni, mi játszódhat le fásultságának üres fala mögött. Talán semmi. Meglehet, hogy – mint mondta – csak fáradt…
 	Poirot sürgetően folytatta:
 	– Teljesen biztos benne, hogy az aratóünnepi vásárra küldte? Nem a karácsonyira? 
 	– Teljesen biztos vagyok benne. Pil antása határozott volt, a szeme sem rebbent. 
 	Hercule Poirot várakozott. Tovább várt… Ám amire várt, az nem következett be. 
 	Szertartásosan így szólt:
 	– Nem tartóztatom tovább, kisasszony. 
 	A lány kikísérte a bejáratig. 
 	Poirot hamarosan ismét lefelé ment a kocsifelhajtón. 
 	Két, egymással el entétes kijelentés – két kijelentés, melyeket sehogyan sem lehet összeegyeztetni. 
 	Ki mondott igazat? Maureen Summerhayes vagy Deirdre Henderson? 
 	Ha 
 	a 
 	cukortörőt 
 	arra 
 	használták, 
 	amire 
 	Poirot
 	meggyőződése szerint használták, létfontosságú kérdés volt. Az aratóünnepi vásárt szeptember végén tartották. 
 	Mrs. McGintyt november huszonkettedikén, e között az időpont és karácsony között gyilkolták meg. Kinek a birtokában volt az adott időpontban a cukortörő? 
 	Poirot a postahivatalba ment. Mrs. Sweeti-man mindig segítőkész volt, és megtette, ami tőle telt. Közölte, hogy mindkét vásáron jelen volt. Mindig el szokott menni. Sok szép holmit talál ott az ember. Segített is elrendezni a tárgyakat. Bár legtöbb ember magával viszi a holmikat, és nem küldi el előre. 
 	Egy rézkalapács, inkább olyan, mint egy balta, színes kövekkel és egy kismadárral? Nem, nem tud biztosan visszaemlékezni rá. Olyan rengeteg holmi volt ott és olyan zűrzavar, a volt, amit azonnal elkapkodtak. Hát, lehetséges, hogy emlékszik valami effélére – öt shil inget kértek érte, és egy rézből készült kávés kanna járt vele, de a kannának lyukas volt az alja – nem lehetett használni, csak dísztárgyként. De arra nem emlékszik, mikor történt mindez
 	– nem olyan rég. Meglehet, hogy karácsonykor, lehet hogy azelőtt. Nem jegyezte meg…
 	Az asszony átvette Poirot csomagját. Ajánlott? Igen. 
 	Lemásolta a címet; Poirot észrevette átható fekete szemében a hirtelen felvil anó érdeklődést, amint az asszony átnyújtotta a feladóvevényt. 
 	Poirot lassan kaptatott fel a dombra, s eltöprengett. 
 	Kettőjük közül valószínűbb, hogy a hebehurgya, vidám, pontatlan Maureen Summerhayes téved. Aratás vagy karácsony számára biztosan egyre megy. 
 	
 	A lassú, nehézkes Deirdre Henderson már valószínűbb, hogy alapos az időpont meghatározásánál. 
 	Ám a bosszantó kérdés még mindig fennál . 
 	Miután ő feltette a kérdéseket, miért nem kérdezte meg a lány, 
 	hogy 
 	miért 
 	érdeklődik 
 	egyáltalán? 
 	Igazán
 	természetes, csaknem szükségszerű kérdés lett volna. 
 	Ám Deirdre Henderson nem kérdezte meg. 
 	TIZENÖTÖDIK FEJEZET
 1. 

 	– Kereste valaki telefonon – kiabált ki a konyhából Maureen, amikor
 	Poirot belépett a házba. 
 	– Keresett? Kicsoda? Poirot egy kicsit meglepődött. 
 	– Nem tudom. De ráfirkantottam a számot az élelmiszerjegykönyvecskémre. 
 	– Köszönöm, madame. 
 	Poirot bement az ebédlőbe, s az asztalhoz lépett. A szerteszét hányt papírok között, a telefon mel ett, megtalálta az élelmiszerjegykönyvet, s ráírva: Kilchester 350. 
 	Felemelte a telefonkagylót, és tárcsázta a számot. 
 	Azonnal megszólalt egy női hang:
 	– Breather és Scuttle. 
 	Poirot gyorsan döntött. 
 	– Beszélhetnék Miss Maude Wil iamsszel? Egy pil anatnyi szünet
 	következett, majd megszólalt egy mély, alt hang. 
 	– Itt Miss Wil iams. 
 	– Itt Hercule Poirot. Azt hiszem, maga keresett. 
 	– Igen… Igen, én. Arról a házról van szó, ami után a múltkor érdeklődött. 
 	– A házról? – Poirot egy pil anatra zavarba jött. Azután rájött, hogy
 	Maude beszélgetését mások is hal ják. Valószínűleg az előbb akkor
 	telefonált, amikor egyedül maradt az irodában. 
 	– Azt hiszem, értem már. A James Bentley-ügyről és Mrs. 
 	McGinty
 	
 	meggyilkolásáról van szó. 
 	– Pontosan. Miben lehetnék segítségére az üggyel kapcsolatban? 
 	– Szóval, segíteni akar? Ugye, nem tartózkodik ott egyedül, ahol
 	van? 
 	– Pontosan. 
 	– Értem. Figyeljen jól. Igazán segíteni akar James Bentleyn? 
 	– Igen. 
 	– Hajlandó volna felmondani a mostani ál ását? 
 	Egy pil anatig sem tétovázott. 
 	– Igen. 
 	– Hajlandó volna háztartási munkát végezni? Alkalmasint nem
 	valami kel emes embereknél. 
 	– Igen. 
 	– El tudna jönni azonnal? Holnap például? 
 	– Ó, igen, M Poirot. Azt hiszem, ezt el tudjuk intézni. 
 	– Ugye érti, mit kívánok magától? Háztartási alkalmazott lesz –
 	bentlakással. Tud főzni? 
 	A lány hangjából kicsendült, hogy ez mulattatja:
 	– Remekül. 
 	– Bon Dieu, micsoda ritkaság! Ide figyeljen, azonnal átjövök
 	Kilchesterbe, ebédidőben találkozunk ugyanabban a kávéházban, ahol a
 	múltkor találkoztunk. 
 	– Igen, természetesen. Poirot letette a kagylót. 
 	Csodálatra méltó fiatal nő – gondolta. – Gyors felfogású, tudja, mit
 	akar, és talán még főzni is tud…
 	Poirot némi nehézséggel kiásta egy disznótartásról szóló értekezés
 	alól a helybeli telefonkönyvet, és megkereste Wetherbyék telefonszámát. Érdeklődésére Mrs. Wetherby hangja válaszolt. 
 	– ’Al o? ‘Al o, itt M Poirot – emlékszik, madame…
 	
 	– Nem hinném, hogy…
 	– M Hercule Poirot. 
 	– Ó, igen… persze… bocsásson meg. Olyan zűrzavarban vagyunk
 	ma a háztartással kapcsolatban…
 	– Pontosan ezért hívtam fel. Mélyen elszomorított, amikor hal ottam
 	a nehézségeiről. 
 	– Olyan hálátlanok ezek a külföldi lányok, Tisztességes fizetést
 	kapott itt, meg mindent. Annyira nem szeretem a hálátlanságot. 
 	– Igen, igen. Igazán megértem. Gyalázatos dolog – éppen ezért
 	siettem közölni önnel, hogy talán tudok valami megoldást. 
 	Egészen
 	véletlenül ismerek egy fiatal nőt, aki háztartásban szeretne elhelyezkedni. 
 	Túlságos gyakorlata nincs, attól tartok. 
 	– Ó, a gyakorlat, az már megszűnt manapság. Hajlandó az a lány
 	főzni? Sokan nem vál alják a főzést. 
 	– Igen… igen… ez a lány tud főzni. Küldjem el önhöz, legalábbis, 
 	hogy kipróbálja? Maude Wil iamsnek hívják. 
 	– Ó, legyen olyan szíves, M Poirot. Igazán nagyon kedves magától. 
 	A férjem olyan kényes, és a drága Deirdre-t zaklatja, ha a háztartás kerekei
 	nem gördülnek simán. Az ember nem várhatja el a férfiaktól, hogy
 	megértsék, milyen nehezen megy minden manapság…
 	és…
 	Valami megzavarta. Mrs. Wetherby szólt valakihez, aki belépett a
 	szobába, s bár kezével eltakarta a telefonkagylót, Poirot, kissé tompán, 
 	hal hatta a hangját. 
 	– Az a kis ember, a detektív az. Ismer valakit, aki belép Frieda
 	helyére. Nem, nem külföldi, hála az égnek, angol. Igazán nagyon kedves
 	attól az embertől, úgy tűnik, csakugyan aggódik miattam. 
 	Ó, drágám, ne
 	tégy el envetéseket. Mit számít az? Tudod, hogy Roger milyen lehetetlen
 	tud lenni. Hát, véleményem szerint, igazán kedves – és remélem, hogy az a
 	lány nem is lesz olyan szörnyű. 
 	A halkan tett megjegyzések után Mrs. Wetherby rendkívül kedvesen
 	beszélt tovább. 
 	– Igazán nagyon köszönöm, M Poirot. Roppant hálásak vagyunk
 	magának. 
 	Poirot visszatette a kagylót, és az órájára pil antott. 
 	Kiment a konyhába. 
 	– Madame, nem leszek itthon ebédre. Kilchesterbe kel mennem. 
 	– Hála az égnek – kiáltotta Maureen. – Nem vettem ki idejében a
 	pudingot. A víz teljesen elpárolgott. Azt hiszem, tulajdonképpen egészen
 	jó, talán csak egy kicsit odaégett. Ha nagyon szörnyű íze lenne, úgy
 	gondoltam, fel-bontok egy üveg málnalekvárt, amit tavaly tettem el. Úgy
 	látszik, egy kicsit megpenészedtek, de manapság azt mondják, az nem baj. 
 	Inkább még jót is tesz az embernek – a penész tulajdonképpen penicil in. Poirot boldogan hagyta el a házat, hogy aznap nem részesül az
 	odaégett pudingból és a penicil inből. Jobb – sokkal jobb a Kék Macskában
 	makarónit és szilvás lepényt enni, mint Maureen Summerhayes
 	rögtönzéseit. 
 	
 2. 

 	A Laburnumsban kissé feszült volt a hangulat, 
 	– Te, persze, sose emlékszel semmire, Robin, amikor egy darabon dolgozol. 
 	Robin tele volt bűntudattal. 
 	– 
 	Borzasztóan 
 	sajnálom, 
 	Madre. 
 	Teljesen
 	megfeledkeztem róla, hogy ma este van Janet kimenője. 
 	– Egyáltalán nem számít – mondta hidegen Mrs. Upward. 
 	– Természetesen számít. Telefonálok a színházba, hogy majd inkább holnap megyünk. 
 	– Semmi effélét nem teszel. Már megbeszélted, hogy ma mentek, és el is fogtok, menni. 
 	– De igazán…
 	– Befejeztük. 
 	– Kérjem meg Janetet, hogy menjen el máskor? 
 	– Természetesen ne. Ki nem ál hatja, ha felborítják a terveit. 
 	– Biztos vagyok benne, hogy nem bánná. Ha azt mondanám neki, hogy…
 	– Nem teszel semmi ilyesmit, Robin. Légy szíves, ne idegesítsd fel Janetet. És hagyd már abba az egészet. 
 	Nem szeretem azt érezni, hogy kel emetlen öregasszony vagyok, aki tönkreteszi mások mulatságát. 
 	– Madre… drágaságom…
 	– Na, elég… Menj, és érezd jól magad. Már tudom is, kit fogok idehívni, hogy ne legyek egyedül. 
 	– Kit? 
 	– Az az én titkom – mondta Mrs. Upward, ismét jókedvűen. 
 	– Na, ne akadékoskodj tovább, Robin. 
 	– Telefonálok Shelagh Rendel nek…
 	– Köszönöm, majd én magam telefonálok, akinek akarok. 
 	Akkor ezt elintéztük. Készítsd elő a kávét, mielőtt elmész, és hagyd itt mel ettem a kávéfőzőben, hogy csak bekapcsoljam. Ó, és tégy oda még egy csészét – arra az esetre, ha vendégem jönne. 
 	TIZENHATODIK FEJEZET
 	Ebédnél ülve a Kék Macskában, Poirot összefoglalta utasításait Maude Wil iams számára. 
 	– Szóval, érti, hogy mit kel keresnie? Maude Wil iams bólintott. 
 	– Az irodában mindent elintézett? A lány felnevetett. 
 	– A nénikém súlyos beteg! Küldettem magamnak egy táviratot. 
 	– Helyes. Még valamit kel mondanom. Abban a faluban valahol szabadon járkál egy gyilkos. Ez nem valami biztonságos dolog. 
 	– Ez figyelmeztetés? 
 	– Igen. 
 	– Tudok vigyázni magamra – jelentette ki Maude Wil iams. 
 	– Ezt – jegyezte meg Poirot – a Hírneves Utolsó Szavak kategóriájába sorolhatjuk. 
 	A lány derűs, őszinte kacagással felnevetett. A közeli asztaloktól egy-két fej megfordult, hogy rápil antson. 
 	Poirot azon kapta magát, hogy gondosan vizsgálgatja a lányt. Erős, magabiztos, fiatal nő, csupa életerő, tettrekészség, alig várja, hogy hozzálásson a veszélyes feladathoz. Miért? Poirot-nak ismét eszébe jutott James Bentley szelíd, megtört hangja s élettelen fásultsága. A természet valóban különös és érdekes. Maude így szólt:
 	– Ugye, maga arra kért, hogy vál aljam? Miért akar most hirtelen lebeszélni róla? 
 	– Mert ha valaki egy megbízást ajánl, pontosan kel közölnie, mi jár vele. 
 	– Nem hiszem, hogy veszély fenyeget – jelentette ki önbizalommal telve Maude. 
 	– E pil anatban én sem hiszem. Magát nem ismerik Broadhinnyben? 
 	– Nem. Nem hinném. 
 	– Volt már ott? 
 	– Egyszer-kétszer… persze, a cégtől küldtek ki… az utóbbi időben csak egyszer… körülbelül öt hónapja. 
 	– Kivel találkozott? Hol volt? 
 	– Azért mentem, hogy egy öreg hölggyel beszéljek – egy bizonyos Mrs. Carstairsszel vagy Carlisle-lel –, nem emlékszem biztosan a nevére. Egy kisebb ingatlant vásárolt a közelben, és én mentem el hozzá a papírokkal, a megál apodással és az el enőrző mérnöki jelentéssel, amelyet beszereztünk számára. Valami penzióban lakott, ott, ahol maga. 
 	– Long Meadowsban? 
 	– Az az. Nem tűnt valami kényelmes háznak, és sok kutyát tartottak. 
 	Poirot bólintott. 
 	– Találkozott Mrs. Summerhayesszel vagy Summerhayes őrnaggyal? 
 	– Mrs. Summerhayesszel találkoztam, legalábbis azt hiszem, ő volt az. Ő kísért fel a hálószobába. Az öregasszony ágyban feküdt. 
 	– Elképzelhető, hogy Mrs. Summerhayes emlékszik magára? 
 	– Nem hiszem. De még ha emlékszik is, mit számít az? 
 	Végül is, az emberek mostanában gyakran változtatják a munkahelyüket. De azt hiszem, még csak rám sem nézett. 
 	Az ő fajtájabeli nem néz az emberre. 
 	Egy csöppnyi keserűség volt a Maude Wil iams hangjában. 
 	– Találkozott még valakivel Broadhinnyben? 
 	Maude meglehetősen zavartan válaszolt:
 	– Hát, Mr. Bentleyvel találkoztam. 
 	– Á, szóval véletlenül találkozott Mr. Bentleyvel? 
 	Maude egy kicsit mocorgott a széken. 
 	– Nem, az az igazság, hogy írtam neki egy lapot. Megírtam, hogy aznap odamegyek. Az az igazság, megkérdeztem, hogy hajlandó-e találkozni velem. Nem mintha ott lett volna hova menni. Isten háta mögötti kis lyuk az. Nincs ott se kávéház, se mozi, semmi. Valójában a buszmegál ónál találkoztunk. Míg a visszatérő buszra vártam. 
 	– Ez Mrs. McGinty halála előtt történt? 
 	– Ő, persze. Bár, nem sokkal azelőtt. Mert néhány nap múlva már megjelent az egész az újságban. 
 	– Beszélt Mr. Bentley a szál ásadónőjéről? 
 	– Nem hiszem. 
 	– És maga senki mással nem beszélt Broadhinnyben? 
 	– Hát… csak Mr. Robin Upwarddal. Hal ottam már beszélni a rádióban. Megláttam, amint kijött a házából, s felismertem a képei után, és autogramot kértem tőle. 
 	– És adott? 
 	– Ó, igen, igazán nagyon kedvesen viselkedett. Nem volt nálam az autogramkönyvem, de találtam egy felesleges jegyzetlapot, és ő azonnal elővette a töltőtol at, és aláírta. 
 	– Látásból nem ismer másokat Broadhinnyben? 
 	– Hát, Carpenteréket persze ismerem. Gyakran járnak Kilchesterbe. Gyönyörű a kocsijuk, és az asszony csodálatos ruhákat visel Körülbelül egy hónapja ő nyitott meg egy jótékony célú vásárt. Azt mondják, a férje lesz a következő képviselőnk. 
 	Poirot bólintott. Azután elővette a zsebéből a borítékot, amelyet ál andóan magával hordott. Kiteregette a négy fényképet az asztalon
 	– Felismeri bármelyiket?… Mi a baj? 
 	– Mrs. Cuttle volt az. Éppen kiment az ajtón. Remélem, nem vette észre, hogy maga velem van. Egy kicsit furcsának tűnne. Tudja, a emberek sokat beszélnek magáról. Azt mondják, hogy Párizsból küldték át… a Szüretéről, vagy valami ilyesféle helyről. 
 	– Belga vagyok, nem francia, de ez nem számít. 
 	– Mi van ezekkel a fényképekkel? – A lány föléjük hajolt, hogy gondosan megvizsgálja őket. – Meglehetősen régiek? 
 	– A legrégebbi harminc éve készült. 
 	– Borzasztó ostobán hatnak ezek a régi divatú ruhák. Olyan bolondosan festenek bennük a nők. 
 	– Látta már valamelyiket előzőleg? 
 	– Valamelyik nőt vagy valamelyik fényképet? 
 	– Akármelyiket. 
 	– Az az érzésem, hogy ezt már láttam. – Uj a a harangszabású 
 	kalapot 
 	viselő 
 	Janice 
 	Courtlanden
 	nyugodott. – Valami újságban láthattam, de nem tudok visszaemlékezni rá, hogy mikor. Ez a gyerek is ismerősnek tűnik egy kicsit. De nem emlékszem, mikor láttam őket; nem olyan régen. 
 	– Valamennyi fénykép a Sunday Cometben jelent meg, a Mrs. McGinty halálát megelőző vasárnap. 
 	Maude élesen pil antott rá. – És valami közük van a dologhoz? Ezért akarja, hogy én… Nem fejezte be a mondatot. 
 	– Igen – mondta Poirot. – Ezért. 
 	
 	Még valamit elővett a zsebéből, és megmutatta a lánynak. 
 	A Sunday Cometből való ki vágás volt az. 
 	– Jobb lenne, ha elolvasná – tette hozzá. A lány gondosan végigolvasta. Ragyog aranyszőke feje az újságpapír-darabka fölé hajolt. 
 	Végül felpil antott. 
 	– Szóval, efféle nők ezek. És maga, amikor elolvasta a cikket, ötleteket merített belőle
 	– Helyesebben már nem is fejezhetné ki. 
 	– Akkor sem értem, hogy… – a lány hal gatott egy pil anatig, s elgondolkozott. Poirot sem beszélt. Bármilyen elégedetté is tudtál tenni a tulajdon ötletei, azért mindig hajlandó volt meghal gatni a másokét is. 
 	– Gondolja, hogy ezek közül a nők közül egyik vagy másik Broadhinnyben van? 
 	– Elképzelhető, hát nem? 
 	– Persze. Bárki tartózkodhat bárhol… – a lány folytatta, Eva Kane szép, mesterkélt arcára téve az uj át: – Most már elég öreg lehet… körülbelül olyan idős, mint Mrs. Upward. 
 	– Körülbelül. 
 	– Azon gondolkozom, hogy – amilyen nő lehetett – biztosan sok ember forralt el ene bosszút. 
 	– Ez is egy szempont – válaszolta lassan Poirot. – Igen, ez is szempont. Emlékszik a Craig-ügyre? – kérdezte azután. 
 	– Ki ne emlékeznék? – mondta Maude Wil iams. – Hiszen Craig ott van Madame Tussaud panoptikumában! Én még gyerek voltam akkoriban, de az újságok mindig újra felelevenítik, más ügyek kapcsán. Nem hiszem, hogy valaha el fogják felejteni. Maga gondolja? 
 	Poirot hirtelen felkapta a fejét. 
 	Szerette volna tudni, mitől lett hirtelen olyan keserű a lány hangjának a csengése. 
 	TIZENHETEDIK FEJEZET
 	Mrs. Oliver, rendkívüli zavarában igyekezett megbújni a parányi színházi öltöző sarkában. S nem lévén olyan alkat, aki képes megbújni bárhol is, csak összegörnyednie sikerült. Élénk fiatalemberek vették körül, akik a színházi festéket távolították el az arcukról, s időnként langyos sört tukmáltak rá. 
 	
 	Mrs. 
 	Upward, 
 	jókedvét 
 	teljesen 
 	visszanyerje, 
 	jókívánságokkal siettette távozásukat. Robin lankadatlanul működött az előkészületeken, hogy teljes kényelemben legyen, mielőtt elindultak, s jó néhányszor visszaszaladt, még mikor a kocsiban ültek is, hogy megbizonyosodjék róla, minden olyan rendben van, ahogy lennie kel . 
 	Utolsó alkalommal vigyorogva tért vissza. 
 	– Madre éppen most tette le a telefonkagylót. A komisz öregasszony még most sem akarja megmondani, hogy kit hívott fel. De én fogadok, hogy tudom. 
 	– Én is tudom – jelentette ki Mrs. Oliver, 
 	– Nos, mit gondol, kit? 
 	– Hercule Poirot-t. 
 	– Igen, én is azt hiszem. Ki akarja faggatni. Madre szereti, ha megvannak a maga kis titkai. Most pedig, ami a mai darabot il eti, drágám, nagyon fontos, hogy őszintén mondja meg, mit gondol Cecilről – és hogy a maga véleménye szerint megfelelő Erie lenne-e. 
 	Mondani is felesleges, Cecil Leech távolról sem felelt meg Mrs. Oliver Ericről alkotott elképzeléseinek. Igazság szerint, senki sem felelt volna meg kevésbé. Magát a darabot élvezte, de ami utána következett, az valóságos megpróbáltatás volt számára. 
 	Robin, persze, elemében volt. A sarokba szorította Cecilt (legalábbis Mrs. Oliver úgy vélte, Cecil az), és be nem ál t a szája. Mrs. Oliver borzasztóan félt Ceciltől, és sokkal rokonszenvesebbnek talált egy Michael nevűt, aki éppen kedvesen beszélgetett vele. Michael legalább nem várt választ, szemlátomást jobban kedvelte a monológot. 
 	Olykor-olykor egy Peter nevű is beszál t a társalgásba, de ez nagyjából beleolvadt Michael mulatságos, egy csöppet rosszmájú szóáradatába. 
 	-…olyan kedves Robintól – mondta éppen. – Már nógattuk, hogy jöj ön el, és nézze meg az előadást. De hát, persze, az a szörnyű öregasszony teljesen a markában tartja. Ő
 	meg lesi minden kívánságát. És Robin igazán olyan tehetséges, nem gondolja? Nagyon, nagyon tehetséges. 
 	Nem lenne szabad Robint feláldozni az anyaság oltárán. 
 	Hát nem szörnyűek tudnak lenni az asszonyok? Tudja, mit csinált az a nő szegény Alex Roscoffal? Csaknem egy évig egészen odavolt érte, míg végül rájött, hogy egyáltalán nem is orosz emigráns. Alex, persze, egészen fantasztikus történeteket mesélt neki, igazán mulatságosak voltak, persze, mi valamennyien tudtuk, hogy egy szó sem igaz belőlük, de hát végül is ez miért lényeges? – és amikor az öregasszony kiderítette, hogy csak egy kis East End-i szabó fia, ejtette Alexet, kedvesem. Gyűlölöm a sznobokat, maga nem? Alex, persze, hálás volt, hogy megszabadult tőle. Azt mondja, néha igazán ijesztő tudott lenni az öreglány – szerinte egy kicsit dilinyós. Annak a nőnek a dührohamai! Kedves Robin, a te csodálatos Madrédről beszélgetünk. Milyen kár, hogy nem jöhetett el ma este. De porta pás, hogy Mrs. Oliver itt van köztünk. Az a sok remek gyilkosság! 
 	Egy idősödő, mély, basszus hangú férfi megragadta Mrs. 
 	Oliver kezét, és forró, ragadós markába szorította. 
 	– Hogy köszönhetem meg magának? – mondta, hangjában mélységes mélabúval. – Maga megmentette az életemet. 
 	Oly sokszor megmentette az életemet. 
 	Azután valamennyien kiléptek a friss, éjszakai levegőre, és átmentek a Pónifejbe, ahol még többet ittak, és még többet beszéltek a színházról. 
 	Mire Mrs. Oliver és Robin hazafelé kocsikázott, Mrs. Oliver már teljesen kimerült. Hátradőlt, és lehunyta a szemét. 
 	Robin, éppen el enkezőleg, megszakítás nélkül beszélt. 
 	-…és az ember úgy véli, ez igazán jó ötlet, hát nem? –
 	fejezte be végül. 
 	– Micsoda? 
 	Mrs. Oliver hirtelen kinyitotta a szemét. 
 	Éppen 
 	a 
 	saját 
 	otthonáról 
 	ábrándozott. 
 	Egzotikus
 	madarakkal és lombokkal borított tapéta. Egy fenyőfa asztal, az írógépe, feketekávé és alma mindenütt… milyen mennyei 
 	boldogság! 
 	Milyen 
 	tündöklő, 
 	magányos
 	boldogság! Nagy hiba, ha egy alkotó kilép a maga titkos erődjéből. Az alkotók félénk, emberkerülő teremtmények, akik úgy vezekelnek a társadalmi élethez szükséges képességeik hiányáért, hogy képzeletbeli társasággal veszik, körül magukat. 
 	
 	– Attól tartok, elfáradt – jegyezte meg Robin. 
 	– Tulajdonképpen nem. Az az igazság, hogy társaságban elveszettnek érzem magam. 
 	– Én imádom az embereket – jelentette ki Robin boldogan. 
 	– Maga nem? 
 	– Nem – mondta határozottan Mrs. Oliver. 
 	– De hiszen nyilvánvaló, hogy szereti őket. Vegyük csak a könyvében szereplő embereket. 
 	– Az más. Véleményem szerint a fák sokkal kel emesebbek, 
 	mint 
 	az 
 	emberek, 
 	sokkal 
 	meg-
 	nyugtatóbbak. 
 	– Nekem szükségem van az emberekre – mondta Robin, nyilvánvaló tényt közölve. – Serkentően hatnak rám. 
 	Felhajtott a Laburnums kapuja elé. 
 	– Menjen csak be – ajánlotta. – Én beviszem a kocsit a garázsba. 
 	Mrs. Oliver, szokásos nehézkességével, ki-kászálódott a kocsiból, és felment az ösvényen. 
 	– A kapu nincs bezárva – kiáltott utána Robin. 
 	Nem is volt. Mrs. Oliver belökte és belépett. Sehol nem égett a vil any, s úgy érezte, ez meglehetős udvariatlanság a háziasszonyától. Vagy csak takarékosságról van szó? A gazdag emberek olyan gyakran takarékosak. A hal ban parfümil atot érzett, meglehetősen különleges és drága parfümét. Mrs. Oliver egy pil anatra azon töprengett, vajon a megfelelő 
 	házban 
 	jár-e, 
 	azután 
 	megtalálta 
 	a
 	vil anykapcsolót, és meggyújtotta. 
 	Az alacsony, négyszögletes, tölgyfa gerendái hal ban felvil ant a fény. A nappali szobába vezető ajtó nyitva ál t, és Mrs. Oliver megpil antott egy lábat és a hozzá’ tartozó lábszárán Szóval. Mrs. Upward mégsem feküdt le. Biztosan ültében elaludt a székben, s minthogy a vil any nem égett, jó ideje elaludhatott már. 
 	Mrs. Oliver az ajtóhoz lépett, és felgyújtotta a vil anyokat a nappali szobában. 
 	Kezét a torkához emelte. Az volt az érzése hogy egy kemény gombóc van ott, sikítani szeretett volna, de nem tudott hangot adni. 
 	Csak suttogva tudott megszólalni:
 	
 	– Robin… Robin…
 	Beletelt egy időbe, míg meghal otta, hogy Robin Upward fütyörészve jön fel az ösvényen, akkor megfordult, és kirohant eléje a hal ba. 
 	– Ne menjen be oda… ne menjen be. Az édesanyja…
 	meghalt. .. azt hiszem… meggyilkolták. 
 	TIZENNYOLCADIK FEJEZET
 1. 

 	– Ügyes munka – jelentette ki Spence főfelügyelő. 
 	Piros, vidékies arca mérges volt. A szoba túlsó; végébe pil antott, ahol Hercule Poirot ült, komolyan hal gatva. 
 	– Ügyes és csúnya – tette hozzá. – Az, öreg hölgyet megfojtották – folytatta. – Egy selyemsál al – a tulajdon selyemsáljával, azzal, amelyet aznap viselt –, egyszerűen átfonták a nyakán, keresztülvetették a két végét, és meghúzták. Ügyes, gyors és eredményes módszer. 
 	Indiában használták ezt a módszert az orgyilkosok. Az áldozat nem küszködik, és nem, sikolt fel, a nyaki verőérre gyakorolt nyomás miatt. 
 	– Különleges tapasztalattal kel ett rendelkeznie az il etőnek? 
 	– Elképzelhető éppen – de nem feltétlenül szükséges. Ha valaki ilyesmire készül, utána nézhet könyvekben. 
 	Gyakorlatilag nem ütközik nehézségbe. Különösen, ha az áldozat gyanútlan – ö pedig gyanútlan volt. 
 	Poirot bólintott. 
 	– Ismerte a tettest. 
 	– Igen. Együtt kávéztak. Egy csésze ál t az öreg hölgy előtt és egy a vendég előtt. Az uj lenyomatokat roppant gondosan letörölték a vendég csészéjéről, de a szájrúzs már bonyolultabb dolog. Gyenge rúzsnyomok maradtak rajta. 
 	– Szóval, nőről van szó? 
 	– Hát maga nem nőre számított? 
 	– De igen. Feltehető volt. Spence folytatta:
 	– Mrs. Upward felismerte az egyik fényképet – Lily Gambol fényképét. Így hát a dolog összefüggésben van a McGinty-gyilkossággal. 
 	– Igen – bólintott Poirot. – Összefüggésben van. 
 	Eszébe jutott Mrs. Upward arckifejezése, amint mulatva idézi:
 	„Mrs. McGinty halott. Hogy halt meg hát? Csakúgy, mint én, 
 	kinyújtva nyakát.” 
 	Spence tovább folytatta:
 	– Kihasználta az alkalmat, amely megfelelőnek tűnt számára. A fia és Mrs. Oliver elmentek a színházba. 
 	Felhívta telefonon az il ető személyt, s megkérte, hogy jöj ön, és látogassa meg. Maga is így képzeli el? 
 	Detektívesdit játszott. 
 	– Valami affélét. Kíváncsi volt. Megtartotta magának, amit tudott, de még többet akart kideríteni. Egyáltalán fel sem merült benne, hogy veszélyes lehet, amit tesz. – Poirot sóhajtott. 
 	– Olyan sok ember képzeli, hogy a gyilkosság játék. Pedig nem játék. Én ezt közöltem is vele. De nem akart rám hal gatni. 
 	– Nem, mi is tudjuk. Nos, ez meglehetősen egybevág. 
 	Amikor az ifjú Robin indulni készült Mrs. Oliverrel, s még visszarohan 
 	a 
 	házba, 
 	anyja 
 	éppen 
 	befejezi 
 	a
 	telefonbeszélgetést valakivel. Nem hajlandó közölni, hogy kivel. Titokzatoskodik. Robin és Mrs. Oliver azt hitték, magának telefonált. 
 	– Bár így lett volna – jegyezte meg Poirot. 
 	– Sejtelme sincs róla, hogy végül is kinek telefonálhatott? 
 	– Halvány sejtelmem sincs róla. Tudja, a környéken már mindenhol automatikus a kapcsolás. 
 	– A házvezetőnő sem tudott semmiben a segítségére lenni? 
 	– Nem. Fél tizenegykor tért haza – kulcsa van a hátsó ajtóhoz. Egyenesen a szobájába ment, amely a konyhából nyílik, és lefeküdt. A házban sötét volt, s így feltételezte, hogy Mrs. Upward lefeküdt, a többiek pedig még nem tértek vissza. 
 	Spence hozzátette:
 	– Süket és meglehetősen hóbortos is. Alig veszi észre, mi történik körülötte. Azonkívül, úgy vélem, olyan keveset dolgozik, amilyen keveset csak lehet, de annál többet zsörtölődik. 
 	– Nem az a bizonyos hűséges, öreg cseléd? 
 	– Nem bizony! Csak néhány éve dolgozik Upwardéknál. 
 	Egy rendőr dugta be a fejét az ajtón. 
 	– Egy fiatal hölgy akar beszélni önnel, uram – jelentette. –
 	Azt mondja, közölni akar valamit, amiről tudnia kel . A tegnapi éjszakával kapcsolatban. 
 	– A tegnapi éjszakával kapcsolatban? Küldje be. 
 	Deirdre Henderson lépett be. Sápadtnak és feszültnek tűnt, s szokás szerint egy kicsit félszegnek. 
 	– Úgy gondoltam, hogy talán jobb lesz, ha eljövök –
 	mondta. – Ha ugyan nem zavarom valamiben – tette hozzá bocsánatkérő hangon. 
 	– Egyáltalán nem zavar, Miss Henderson. Spence felál t, és előretolt egy széket. A lány pontosan szemben, diáklányos sutasággal leült. 
 	– A tegnapi éjszakáról van szó? – kérdezte Spence bátorítóan. – Úgy érti, Mrs. Upward? 
 	– Igen. Igaz, hogy meggyilkolták? Úgy értem, a postás azt mesélte, és a pék is. Mama szerint, persze, nem lehet igaz… – elhal gatott. 
 	– Attól félek, az édesanyja téved. Bizony, igaz. Nos, maga közölni akart valamit velünk? 
 	Deirdre bólintott. 
 	– Igen – mondta. – Tudják, én ott voltam. 
 	Spence viselkedése hirtelen megváltózott. 
 	Talán még barátságosabb lett, de e mögött hivatalos keménység húzódott meg. 
 	– Szóval, maga ott volt – szögezte le. – A Laburnumsban. 
 	Hány órakor? 
 	– Nem tudom pontosan – válaszolta Deirdre. – Azt hiszem, fél kilenc és kilenc között. Valószínűleg inkább kilenc felé. 
 	Mindenesetre vacsora után. Tudják, felhívott telefonon. 
 	– Mrs. Upward telefonált magának? 
 	– Igen. Azt mondta, hogy Robin és Mrs. Oliver Cul enquaybe mennek, a színházba, ő teljesen egyedül lesz, és átmennék-e hozzá egy kávéra. 
 	
 	– És maga átment? 
 	– Igen. 
 	– És… együtt kávéztak? Deirdre megrázta a fejét. 
 	– Nem. Mikor odaértem, kopogtam. De nem felelt senki. 
 	Így aztán benyitottam, és beléptem a hal ba. Teljesen sötét volt, és már kintről is láttam, hogy a nappaliban sem ég a vil any. Nem tudtam, mit gondoljak. Egyszer-kétszer kiabáltam, hogy „Mrs. Upward”, de nem kaptam választ. Így aztán azt gondoltam, hogy valami tévedés van a dologban. 
 	– Mire gondolt, milyen tévedés történhetett? 
 	– Eszembe jutott, hogy talán a végén mégis elment velük a színházba. 
 	– Anélkül, hogy értesítette volna magát? 
 	– Hát, furcsának tűnt. 
 	– Semmi más magyarázatot nem talált rá? – Arra gondoltam még, hogy Frieda talán rosszul adta át az üzenetet. Nem mindig érti meg, amit mondanak neki. 
 	Hiszen külföldi. Tegnap este izgatott volt, mert éppen távozott. 
 	– És mit tett maga, Miss Henderson? 
 	– Egyszerűen elmentem. 
 	– Hazament? 
 	– Igen… il etve, előbb sétáltam egy kicsit. Igazán kel emes idő volt. 
 	Spence néhány pil anatig hal gatott, s a lányt nézte. Poirot észrevette, hogy a lány ajkát figyeli. 
 	Hirtelen összeszedte magát, és élénken így szólt:
 	– Hát, köszönjük szépen, Miss Henderson. Nagyon helyesen tette, hogy átjött, és elmondta nekünk az egészet. 
 	Nagyon hálásak vagyunk magának. 
 	Felál t, és kezet fogott a lánnyal. 
 	– Úgy gondoltam, hogy el kel mondanom
 	– jegyezte meg Deirdre. – Mama nem akarta. 
 	– Csakugyan? 
 	– De én úgy gondoltam, jobb, ha eljövök. 
 	– Nagyon jól tette. 
 	Spence kikísérte a lányt, azután visszatért. Leült, dobolt az asztalon, azután Poirot-ra pil antott. 
 	– Nem használ szájrúzst – jegyezte meg. 
 	
 	– Vagy csak ma délelőtt nem? 
 	– Nem, nemcsak ma délelőtt. Sose használ. 
 	– Szokatlan dolog manapság. 
 	– Meglehetősen szokatlan természetű lány. Fejletlen. 
 	– És, amennyire meg tudom ál apítani, il atszert sem használ. Mrs. Oliver azt mondja, határozott parfümil atot lehetett érezni – szerinte drága parfümét – a házban tegnap éj el. Ezt Robin Upward is megerősíti. Nem az a parfüm volt, amelyet az anyja használt. 
 	– Nem hinném, hogy ez a lány parfümöt. használna –
 	jelentette ki Poirot. 
 	– Én sem hiszem – helyeselte Spence. – Úgy hat, mint egy hokikapitány valami régimódi lányiskolából. Bár, úgy vélem, megvan már vagy harmincéves. 
 	– Pontosan. 
 	– Gondolja, hogy visszamaradt a fejlődésben? 
 	Poirot eltöprengett. Azután azt mondta, hogy nem ilyen egyszerű a dolog. 
 	– Semmi nem vág egybe – jelentette ki Spence, a homlokát ráncolva. 
 	– Nem használ, rúzst, sem parfümöt. S miután igazán szerető anyja van, és a Lily Gambol anyját valami részeg dulakodás közben megölték Cardiffban, amikor Lily Gambol kilencéves volt, nemigen tudom, hogyan lehetne ő
 	Lily Gambol . De Mrs. Upward telefonált neki tegnap éj el, hogy jöj ön ide, s ezt a tényt nem hagyhatjuk figyelmen kívül. 
 	– Megdörzsölte az orrát. – Valami itt nincs rendben. 
 	– És az orvosi szakvélemény? 
 	– Az sem lesz valami nagy segítség. A rendőrségi orvos mindössze annyit fog biztosan megál apítani, hogy fél kilenc után valószínűleg már halott volt. 
 	– Egyszóval, már halott lehetett, amikor Deirdre Henderson a Laburnumsba jött? 
 	– Valószínűleg, ha a lány igazat mond. És vagy igazat mond, vagy pedig igen sötét teremtés. „Mama nem akarta, hogy átjöj ön”, azt mondta. Van ott náluk valami gyanús? 
 	– Semmi különös. Mamára jel emző ez a kijelentés. Az a típus, aki kerüli a kel emetlenségeket. 
 	Spence sóhajtott. 
 	
 	– Egyszóval, Deirdre Henclersont ott találjuk a helyszínen. 
 	Vagy még valaki mást is, aki Deirdre Henderson előtt érkezett oda. Egy nőt. Egy nőt, aki száj rúzst és drága parfümöt használ. 
 	– Vizsgálatot kel ene… – mormolta Poirot. 
 	– Máris vizsgálatot folytatok – jelentette ki Spence. – Csak egyelőre tapintatosan. Nem akarok senkit megriasztani. 
 	Mit csinált tegnap éj el Eve Carpenter? Mit csinált tegnap éj el Shelagh Rendel ? Tíz az egyhez, hogy csak otthon ültek. Azt tudom, hogy Carpenter politikai összejövetelen vett részt. 
 	– Eve – mondta töprengve Poirot. – Ugye, hogy változik a divat a neveket il etően? Az ember manapság már alig-alig hal egy-egy Eváról. Letűnt. De az Eve népszerű. 
 	– Ő megengedheti magának, hogy drága parfümöt használjon – jelentette ki Spence, a saját gondolatmenetét követve. Sóhajtott. 
 	– Többet kel megtudnunk a múltjáról. Háborús özvegynek lenni olyan kényelmes. Bárhol felbukkanhat az il ető, s szívfacsaró látvány, amint egy bátor, fiatal repülőt gyászol. 
 	Ilyen esetben senki nem tesz fel neki kérdéseket. 
 	Más tárgyra tért át. 
 	– Az a cukortörő vagy mi, amit átküldött – azzal ráhibázott, azt hiszem. Ezt használták fegyverként a McGinty-gyilkosságnál. Az orvos szerint tökéletesen alkalmas egy ilyenfajta ütésre. Azonkívül, vér is volt rajta. Persze, lemosták – de nem tudják, hogy manapság a legújabb vegyszerekkel egy mikroszkopikus mennyiségű vér is kiváltja a megfelelő reakciót. Igen, bizony emberi vér az. S
 	ezzel a dolog ismét kapcsolatba kerül Wetherbyékkel és a Henderson lánnyal. Vagy nem? 
 	– Deirdre Henderson teljesen bizonyos volt felőle, hogy az aratóünnepi Vidd és Veddre küldték el a cukortörőt. 
 	– Es Mrs. Summerhayes legalább olyan biztos volt benne, hogy a karácsonyira? 
 	– Mrs. Summerhayes sosem biztos semmiben – jegyezte meg borúsan Poirot. – Elragadó teremtés, de a természetéből 
 	hiányzik 
 	minden 
 	módszeresség 
 	és
 	rendszeresség. De mondok magának még valamit – s én ott lakom Long Meadowsban –, az ajtók és ablakok mindig tárva ál nak. Akárki – egyszerűen akárki bejöhet, és elvihet valamit, s később visszajöhet, és visszateheti a helyére, és sem Summerhayes őrnagy, sem Mrs. Summerhayes nem venné észre. Ha egyik nap Mrs. Summerhayes nem találja, azt hiszi, hogy a férje vitte el, hogy feldaraboljon egy nyulat, vagy fát vágjon – a férje pedig azt hinné, hogy az asszony vitte el, hogy húst vagdaljon vele a kutyák számára. Abban a házban senki nem a megfelelő szerszámot használja semmihez – csak körülnéznek, hogy mi van kéznél, s aztán ott hagyják valami képtelen helyen. És senki nem emlékszik semmire. Ha nekem úgy kel ene élnem, ál andóan szorongásaim lennének, de ők? Őket nem zavarja. Spence felsóhajtott. 
 	– Hát, egyetlen jó dolog van ebben az egészben. Az, hogy James Bentleyt nem fogják kivégezni addig, míg ezt az ügyet fel nem derítik. Küldtünk egy levelet a belügyminiszter irodájának. Megkaptuk, amire szükségünk volt – időt. 
 	– Azt hiszem – szólalt meg Poirot –, ismét beszélni fogok Bentleyvel
 	– most, hogy már valamivel többet tudunk. 
 2. 

 	James Bentley nem Sokat változott. Talán még soványabb lett, s a kezét még jobban tördelte. Ettől eltekintve ugyanaz a csendes, reményét, vesztett ember volt. 
 	Hercule Poirot óvatosan fogalmazott. Új bizonyítékokra derült fény. A rendőrség felújította az ügyet. Éppen ezért van remény…
 	De James Bentleyt nem csábította a remény. 
 	Így szólt:
 	– Semmi értelme az egésznek. Ugyan mire jöhetnek rá? 
 	– A barátai – jelentette ki Hercule Poirot – keményen dolgoznak magáért. 
 	– A barátaim? – vonta meg a vál át. – Nincsenek barátaim. 
 	– Hogy mondhat ilyet? Legalább két barátja van. 
 	– Két barátom? Kíváncsi volnék, kik azok? 
 	
 	Hangjában nyoma sem volt annak, hogy érdekli a válasz. 
 	Csupán fáradt hitetlenség csengett benne. 
 	– Először is Spence főfelügyelő…
 	– Spence? Spence? Az a rendőr főfelügyelő, aki felépítette a vádat el enem? Ez már csaknem humoros. 
 	– Nem humoros. Szerencse. Spence nagyon, éles eszű és lelkiismeretes 
 	rendőrtiszt. 
 	Szeret 
 	tökéletesen
 	megbizonyosodni, hogy a megfelelő embert fogja el. 
 	– Ebben meglehetősen biztos. 
 	– Bármennyire furcsa, nem az. Ezért, mint ahogy említettem, a barátja. 
 	– Szép kis barát! 
 	Hercule Poirot várt. Még James Bentleyben is kel lennie emberi tulajdonságoknak, gondolta. Még James Bentleyből sem hiányozhat teljesen a közönséges emberi kíváncsiság. 
 	És valóban, James Bentley azonnal meg is szólalt:
 	– No és ki a másik? 
 	– A másik Maude Wil iams. 
 	Úgy tűnt, Bentleyre ez nincs semmi hatással. 
 	– Maude Wil iams? Az ki? 
 	– A Breather és Scuttle irodában dolgozik. 
 	– Ó… az a Miss Wil iams. 
 	– Précisément, az a Miss Wil iams. 
 	– De mi köze az egészhez? 
 	Voltak 
 	pil anatok, 
 	amikor 
 	Hercule 
 	Poirot 
 	olyan
 	bosszantónak találta James Bentley viselkedését, hogy szívből kívánta, bár tudna hinni a bűnösségében. De, sajnálatos módon, minél inkább ingerelte Bentley, annál inkább hajlott rá, hogy magáévá tegye Spence főfelügyelő
 	felfogását. Egyre nehezebben és nehezebben tudta elképzelni, hogy Bentley bárkit is meggyilkolhatott volna. 
 	Bentley felfogása a gyilkossággal szemben – Poirot biztosan tudta – az lenne, hogy semmi értelme az egésznek. Ha a fölényesség – mint Spence ál ítja – a gyilkosok elengedhetetlen jel emzője, akkor Bentley bizonyára nem gyilkos. 
 	Poirot türelmesen így szólt:
 	– Miss Wil iamst érdekli az ügy. Meg van győződve a maga ártatlanságáról. 
 	
 	– Nem értem, honnan ismeri az ügyet. – Magát ismeri. 
 	James Bentley hunyorgott. Kel etlenül jegyezte meg:
 	– Azt hiszem, bizonyos értelemben ismer, de nem alaposan. 
 	– Ugye maguk együtt dolgoztak az irodában? Néha együtt is ebédeltek? 
 	– Hát… igen… egyszer-kétszer. A Kék Macska kávéházban, nagyon kényelmes, az utca másik oldalán van. 
 	– Sosem ment vele sétálni? 
 	– Tulajdonképpen egyszer-kétszer elmentünk. Felmásztunk a dombra. 
 	Hercule Poirot kitört:
 	– Ma foi, hát ez bűn, hogy így kel kihúznom magából? Nem természetes, hogy együtt jár egy csinos lánnyal? Hát nem kel emes dolog? Nem találta kedvét benne? 
 	– Nem tudnám, miért? – mondta James Bentley. 
 	– A maga korában ez természetes és rendben levő dolog, hogy örüljön a lányok társaságának. 
 	– Nem sok lányt ismerek. 
 	– Ca se voit! Ezt inkább szégyel nie kel ene. Maga ismerte Miss Wil iamst. Együtt dolgozott vele, beszélgettek, néha együtt ebédeltek, és. egyszer sétáltak a dombon. És amikor megemlítettem őt, maga még a nevére sem emlékszik! 
 	James Bentley elpirult. 
 	– Hát, tudja… sosem értettem túlságosan a lányokhoz. Ő
 	pedig nem az a fajta, akire azt lehetne mondani, hogy úrinő, igaz? Ó, igazán kedves, meg minden, de az az érzésem, mama közönségesnek találta volna. 
 	– Az a fontos, hogy maga mit gondol. James Bentley ismét elpirult. 
 	– A haja! – nyögte ki. – És amilyen ruhákat visel… Mama, persze, régimódi volt, de…
 	Elhal gatott. 
 	– De azért – hogy is fejezzem ki – rokonszenvesnek találta Miss Wil iamst? 
 	– Mindig nagyon kedves volt – mondta lassan James Bentley. – De nem értett meg igazán. Tudja, az anyja akkor halt meg, amikor még kisgyerek volt. 
 	
 	– Aztán maga elvesztette az ál ását – jegyezte meg Poirot. 
 	– Más munkát nem talált. Ha jól tudom, Miss Wil iams találkozott magával egyszer Broadhinnyben? 
 	James Bentley lehangoltnak tűnt. 
 	– Igen… igen… üzleti ügyben jött le, és írt nekem egy lapot. 
 	Megkért, hogy találkozzunk. El nem tudom képzelni, miért. 
 	Nem is ismertem túlságosan. 
 	– De azért találkozott vele? 
 	– Igen. Nem akartam udvariatlan lenni. 
 	– És elvitte moziba vagy ebédelni? 
 	James Bentley, úgy tűnt, meg van botránkozva. 
 	– Ő, dehogy. Semmi efféle nem történt. Csak… csak beszélgettünk, amíg a buszra várt. 
 	– Á, milyen szórakoztató lehetett a szegény lány számára! 
 	James Bentley élesen jegyezte meg:
 	– Nem volt egy fil érem se, ne felejtse el. Egyetlen fil érem se volt. 
 	– Természetesen. Ugye, ez néhány nappal Mrs. McGinty meggyilkolása előtt történt? 
 	James Bentley bólintott. Azután hirtelen így szólt:
 	– Igen, ez hétfőn történt. Szerdán gyilkolták meg. 
 	– Még valamit akarok kérdezni, Mr. Bentley. Ugye, Mrs. 
 	McGinty a Sunday Cometet járatta? 
 	– Igen, azt. – Megtörtént, hogy maga is elolvasta az ő
 	Sunday Cometjét? 
 	– Néha felajánlotta, de én csak ritkán fogadtam el. Mama nem kedvelte az ilyesféle újságokat. 
 	– Szóval, maga azon a héten nem olvasta a Sunday Cometet? 
 	– Nem. 
 	– És Mrs. McGinty nem beszélt róla, vagy valamiről, amit aljban olvasott? 
 	– Ó, dehogynem beszélt – közölte váratlanul James Bentley. – Másról sem tudott beszélni! 
 	– Szóval, másról sem tudott beszélni. És mit mondott? 
 	Gondolja meg jól. Ez nagyon fontos. 
 	– Már nem emlékszem rá valami jól. Egy régi gyilkossági ügyről szólt az egész. Craigről volt szó, legalábbis azt hiszem – nem, talán mégsem Craigről. Mindenesetre, Mrs. 
 	
 	McGinty azt mondta, hogy valaki, akinek köze volt az ügyhöz, most Broadhinnyben lakik. Másról sem beszélt. 
 	Nem értettem, miért fontos ez a számára. 
 	– Említette azt is, hogy ki az il ető – Broadhinnyben? 
 	James Bentley bizonytalanul válaszolta:
 	– Azt hiszem, az a hölgy, akinek a fia színdarabokat ír. 
 	– Név szerint róla beszélt? 
 	– Nem… csak… tulajdonképpen már olyan rég történt…
 	– Nagyon kérem, próbáljon visszaemlékezni. Hát nem akar ismét szabad lenni? 
 	– Szabad? – Bentley hangjában csodálkozás csengett. 
 	– Igen, szabad. 
 	– Én… igen, azt hiszem, szeretnék…
 	– Akkor gondolkozzék! Mit mondott Mrs. McGinty? 
 	– Hát, valami effélét, hogy: „az a nő úgy el van telve magával és olyan büszke. Nem lenne mire olyan büszkének lennie, ha minden kiderülne.” Azután meg: „Ha valaki megnézi, azt a fényképet, nem gondolná, hogy ez ugyan-az a nő.” De hát, persze, azt a fényképet évek-kel ezelőtt készítették. 
 	– De maga miért olyan biztos benne, hogy Mrs. Upwardról volt szó? 
 	– Igazán nem is tudom… azt a benyomást keltette bennem. 
 	Mrs. Upwardról beszélt éppen, én idővel meguntam, és nem figyeltem oda, s azután… hát, most, hogy jól meggondolom, nem is tudom már, kiről beszélt. Tudja, rengeteget fecsegett. 
 	Poirot sóhajtott. 
 	– Én a magam részéről – jelentette ki – nem hiszem, hogy Mrs. Upwardról beszélt. Úgy vélem, valaki másról. Visszás dolog elképzelni, hogy ha magát felakasztanák, azért történne meg, mert nem figyelt oda tisztességesen az emberekre, 
 	akikkel 
 	beszélget… 
 	Gyakran 
 	be-szélt
 	magának Mrs. McGinty a házakról, ahol dolgozott, vagy a hölgyekről, akiknek a házához járt? 
 	– Igen. Bizonyos értelemben. De hasztalan kérdezgetnie. 
 	Úgy tűnik, ön nem érzékeli, M Poirot, hogy akkoriban volt mit gondolkoznom a saját életemen. Igen komoly bajban voltam. 
 	
 	– Nem volt olyan komoly bajban, mint, amilyenben most van! Beszélt Mrs. McGinty Mrs. Carpenterről, vagy ahogy akkor hívták, Mrs. Selkirkről vagy Mrs. Rendel ről? 
 	– Ugye Carpenteré az az új ház a dombtetőn, és nagy kocsijuk van? Mrs. Selkirköt jegyezte el. Mrs. McGintynek rossz véleménye volt Mrs. Selkirkről. Nem tudom, miért. 
 	Felkapaszkodottnak szokta hívni. Nem is tudom, mit értett ezen. 
 	– És Rendel ékről mit mondott? 
 	– Az az orvos, ugye? Nem emlékszem, hogy bármi rendkívülit mondott volna róluk. 
 	– És Wetherbyékről? 
 	– Arra emlékszem, hogy róluk mit mondott. – Úgy tűnt, James Bentley elégedett önmagával. – „Nincs türelmem az asszony bolondériáihoz és rigolyáihoz” – ezt mondta. A férfiről pedig, hogy: „Egy szót sem lehet kihúzni belőle, se jót, se rosszat.” – Szünetet tartott. – Azt mondta, hogy nem boldog ház az. 
 	Hercule Poirot felpil antott. James Bentley hangjában egy másodpercre megcsendült valami, amit nem hal ott még eddig. Nemcsak elismételte engedelmesen, amire visszaemlékezett. Egy igen rövid időre a lelke előbukkant közönyéből. James Bentley Hunter’s Cíose-ra gondolt. Az ott folyó életre, még ha nem is volt boldog ház. James Bentley elfogulatlanul gondolkozott róla. 
 	Poirot szelíden kérdezte:
 	– Ismeri őket? Az anyát? Az apát? A lányt? 
 	– Tulajdonképpen nem. Csak a kutyát. Egy Sealyham terrier. Csapdába esett. A lány nem tudta kiszabadítani. Én segítettem neki. 
 	Bentley hangjának ismét valami új csengése volt. – Én segítettem neki – mondta, s ezekben a szavakban a büszkeség halvány visszhangja csendült. 
 	Poirot-nak eszébe jutott, mit mondott Mrs. Oliver a Deirdre Hendersonnal lefolyt beszélgetésről. 
 	Kedvesen érdeklődött:
 	– Beszélgettek a lánnyal? 
 	– Igen. Mesélte, hogy az édesanyja milyen sokat szenved. 
 	Nagyon szereti az édesanyját. 
 	
 	– És maga is beszélt az anyjáról? 
 	– Igen – válaszolta egyszerűen James Bentley. 
 	Poirot nem szólt egy szót sem. Várt. 
 	– Az élet nagyon kegyetlen – jegyezte meg James Bentley. 
 	– Nagyon igazságtalan. Vannak emberek, akik, úgy tűnik, sosem juthatnak egy kis boldogsághoz. 
 	– Meglehet – bólintott Poirot. 
 	– Azt hiszem, neki sem jutott túl sok boldogság. Miss Wetherbynek. 
 	– Henderson. 
 	– Ő, persze. Említette, hogy mostohaapja van. 
 	– Deirdre Henderson – mondta Poirot. – Deirdre. Szép neve van. De nem valami szép lány. 
 	James Bentley elvörösödött. – Én úgy találtam – jelentette ki –, hogy igazán csinos…
 	TIZENKILENCEDIK FEJEZET
 	– Most pedig figyelj rám – mondta Mrs. Sweetiman. 
 	Edna szipákolt. Jó ideje figyelt már Mrs. Sweetimanre. 
 	Reménytelen társalgásnak bizonyult, mindig ugyanoda lyukadtak ki. Mrs. Sweetiman többször elmondta ugyanazt, egy kicsit váltogatva a kifejezéseket, de még azokat sem túlságosan. Edna szipákolt, időnként pityeregni kezdett, s újra meg újra csak azt hajtogatta, hogy először: ő nem lenne képes rá; másodszor: apu elevenen meg fogja nyúzni, de meg ám. 
 	– Az lehet – jelentette ki Mrs. Sweetiman –, de a gyilkosság az gyilkosság, és amit láttál, azt láttad, és nem szökhetsz meg előle. 
 	Edna szipogott. 
 	– És amit tenned kel ene… Mrs. Sweetiman elhal gatott, és Mrs. Wetherbyhez fordult, aki kötőtűért s egy motring fonalért tért be az üzletbe. 
 	– Rég nem láttam már, asszonyom – Jegyezte meg élénken Mrs. Sweetiman. 
 	– Igen, az utóbbi időben igazán nem éreztem valami jól magamat – mondta gyászosan
 	Mrs. Wetherby. – Tudja, a szívem. – Mélyet sóhajtott. –
 	Nagyon sokat kel feküdnöm. 
 	– Hal ottam, végre talált valami segítséget – folytatta a társalgást Mrs. Sweetiman. – Ehhez a világos fonalhoz sötét színű tűre lenne szüksége. 
 	– Igen. Egész ügyes a maga módján, és nem is főz rosszul. 
 	De a viselkedése! És a külseje! Festi a haját, és olyan il etlen, szűk pulóvereket visel. 
 	– Á – mondta együttérzően Mrs. Sweetiman. – Manapság a lányokat nem tanítják be tisztességesen a szolgálatra. Az én anyám tizenhárom éves korában ál t szolgálatba, s min-, den nap háromnegyed ötkor kelt fel. Házvezetőnőként végezte, s három szobalány volt a keze alatt. És őket is tisztességesen betanította. De az ilyesmi már megszűnt manapság – a lányokat nem tanítják be, most már csak tanulnak, mint Edna. 
 	Mindkét nő a postahivatal pultjának támaszkodó Ednára pil antott, aki szipákolt, és egy mentolos cukorkát szopogatott, s kifejezetten tunyának tűnt. Mint a tanulás példaképe aligha vált volna becsületére az oktatási rendszernek. 
 	– Ugye milyen szörnyű, ami Mrs. Upwarddal történt? –
 	folytatta Mrs. Sweetiman könnyedén, miközben Mrs. 
 	Wetherby különböző színű kötőtűk között keresgélt. 
 	– Rettenetes – mondta Mrs. Wetherby. – Alig merték nekem elmondani, iszonyú milyen reszketés vett rajtam erőt. Olyan érzékeny vagyok. 
 	– Valamennyiünknek megrázkódtatást okozott – jelentette ki Mrs. Sweetiman. – Ami pedig a fiatal Mr. Upwardot il eti, valami borzasztó, hogy őt mennyire megviselte. Az írónő
 	nagysága azt sem tudta, mihez kezdjen vele, míg végre jött a doktor, és adott neki valami nyugtatót. Most felköltözött Long Meadowsba mint fizetővendég, úgy érezte, nem bír ott maradni a házban – és én igazán meg tudom érteni. 
 	Janet Groom hazament az unokahúgához, a kulcsot pedig elvitte a rendőrség. A hölgy, aki a gyilkossági regényeket írja, visszatért Londonba, de a halottszemlére még visszajön. 
 	Mrs. Sweetiman élvezettel közölte ezeket az értesüléseket. 
 	Büszke volt rá, hogy milyen jól értesült. Mrs. Wetherby, aki a kötőtű mel ett elsősorban híreket óhajtott szerezni, kifizette, amit vásárolt. 
 	
 	– Nagyon nyugtalanító – jegyezte meg. – Az egész falu olyan veszélyes lett. Nyilván egy őrült mászkál a környéken. 
 	Ha arra gondolok, hogy a tulajdon drága leányom is kint járkált aznap éj el, hogy őt magát is megtámadhatták, Bőt, meg is gyilkolhatták volna! 
 	Mrs. Wetherby behunyta a szemét. Mrs. Sweetiman érdeklődve figyelte, de minden izgalom nélkül. Mrs. 
 	Wetherby megint kinyitotta a szemét, és méltóságteljesen így szólt:
 	– A faluban járőrnek kel ene cirkálnia. 
 	Egyetlen fiatalnak sem lenne szabad kimennie sötétedés után. S valamennyi ajtót be kel ene zárni és eltorlaszolni. 
 	Tudja, 
 	hogy 
 	odafönt Long 
 	Meadowsban 
 	Mrs. 
 	Summerhayes soha nem zár be egyetlen ajtót sem? Még éjszakára sem. Nyitva hagyja a hátsó ajtót és a nappali szoba ablakát, hogy a kutyák és a macskák ki-be járkálhassanak. Az én véleményem szerint ez tiszta őrültség, de ő azt mondja, hogy mindig is így szokták, és ha egy betörő be akar jutni, hát úgyis bejut. 
 	– Fogadok, hogy egy betörő aligha találna valamit Long Meadowsban, amit elemeljen – jegyezte meg Mrs. 
 	Sweetiman. 
 	Mrs. Wetherby szomorúan megrázta a fejét, azután távozott a vásárolt holmival. 
 	Mrs. Sweetiman és Edna ismét folytatták a vitát. 
 	– Semmi haszna, ha úgy teszel, mintha neked lenne igazad
 	– jelentette ki Mrs. Sweetiman. – Az igazság az igazság, a gyilkosság pedig gyilkosság. Mondd meg az igazat, és a többivel ne törődj. Ez az én véleményem. 
 	– Apu elevenen megnyúz, az már biztos, hogy megnyúz –
 	nyöszörögte Edna. 
 	– Majd én beszélek az apáddal – biztatta Mrs. Sweetiman. 
 	– Nem lennék képes rá – jelentette ki megint Edna. 
 	– Mrs. Upward meghalt – mondta határozottan Mrs. 
 	Sweetiman. – Te pedig láttál valamit, amiről a rendőrség nem tud. A postahivatal alkalmazottja vagy. A kormány szolgálatában ál sz. Meg kel tenned a kötelességedet. El kel menned Bert Haylinghez, és… Ednából ismét kitört a sírás. 
 	
 	– Csak ne Berthez, hozzá nem tudok elmenni. Hogyan mehetnék Berthez? Hiszen mindenki megtudja. 
 	Mrs. Sweetiman egy kicsit habozva ajánlotta:
 	– Ott az a külföldi úr…
 	– Csak a külföldihez ne, hozzá nem tudok elmenni. Csak hozzá ne! 
 	– Nem, lehet hogy ebben igazad van. Csikorgó fékkel egy kocsi hajtott a postahivatal elé. 
 	Mrs. Sweetiman arca felragyogott. 
 	– Ez Summerhayes őrnagy, ő bizony. Mondj el neki mindent, és ő majd tanácsot ad, hogy mit tégy. 
 	– Nem lennék képes rá – ismételte Edna, de már kevesebb meggyőződéssel. 
 	Johnnie Summerhayes belépett a postahivatalba, három kartondoboz terhe alatt tántorogva. 
 	– Jó reggelt, Mrs. Sweetiman – kiáltotta vidáman. –
 	Remélem, ezek nem súlyosabbak a megengedettnél? 
 	Mrs. Sweetiman hivatalos minőségében segédkezett a csomagoknál. S míg Summerhayes a bélyegeket nyalogatta, tovább beszélt. 
 	– Bocsásson meg, uram, szeretnék tanácsot kérni valamivel kapcsolatban. 
 	– Tessék, tessék, Mrs. Sweetiman. 
 	– Minthogy ön idevaló, uram, ön fogja tudni a legjobban, hogy mi a teendő. 
 	Summerhayes bólintott. Különösképpen meghatotta az angol falvakban fennmaradt feudális szel em-. A falubeliek személy szerint alig ismerték, de mert az apja, nagyapja és visszamenőleg sok-sok őse Long Meadowsban élt, természetesnek tekintették, hogy tanáccsal el ássa és irányítsa őket, ha megkérték rá. 
 	– Ednáról van szó, itt – közölte Mrs. Sweetiman. 
 	Edna szipogott. 
 	Johnnie Summerhayes kétkedve pil antott Ednára. Soha nem látott még ennyire visszataszító lányt, gondolta. 
 	Pontosan olyan, mint egy megnyúzott nyúl. Talán egy kicsit féleszű is Kétségtelenül nem arról van szó, amit általában úgy neveznek, hogy „bajba jutott”. Nem, Mrs. Sweetiman nem hozzá fordulna tanácsért ebben az esetben. 
 	
 	– Tessék – mondta barátságosan –, mi a baj? 
 	– A gyilkosságról van szó, uram. A gyilkosság éjszakáján Edna látott valamit. 
 	Johnnie Summerhayes sötét szeme Ednáról gyorsan Mrs. 
 	Sweetimanre vil ant, azután ismét vissza Ednára. 
 	– Mit látott, Edna? – érdeklődött. Edna zokogni kezdett. 
 	Mrs. Sweetiman magához ragadta az ügyintézést. 
 	– Hal ottunk, persze, egyet s mást. Némelyik csak szóbeszéd, némelyik igaz. De azt határozottan ál ítják, hogy aznap éj el egy hölgy együtt kávézott Mrs. Upwarddal. Ez az igazság, uram? 
 	– Igen, azt hiszem, ez. 
 	– Tudom, hogy igaznak kel lennie, mert Bert Haylingtől hal ottuk. 
 	Albert Haylinget, a helybeli rendőrt, Summerhayes jól ismerte. Lassú beszédű ember, aki tudatában van tulajdon fontosságának. 
 	– Értem – mondta Surnmerhayes. 
 	– De azt, ugye, nem tudják, ki az a hölgy? Hát Edna látta a hölgyet. 
 	Johnnie Surnmerhayes Ednára nézett. Azután csücsörítette ajkát, mintha füttyenteni készülne. 
 	– Maga látta, Edna? Bemenni vagy kijönni látta? 
 	– Bemenni – közölte Edna. Egy csöppet felébredt benne fontosságának tudata, s ez megoldotta a nyelvét. – Én az utca túlsó oldalán ál tam, a fák alatt. Éppen, ahol elfordul az ösvény, és ahol sötét van. Láttam a hölgyet. Bement a kapun, azután fel a bejárati ajtóhoz, ott ál dogált egy kicsit, és aztán bement. 
 	Johnnie Surnmerhayes homloka kisimult. 
 	– Akkor rendben van – mondta megnyugodva. – Miss Henderson volt az. Erről már tud a rendőrség. Miss Henderson elment, és közölte velük. 
 	Edna megrázta a fejét. 
 	– Nem Miss Henderson volt az – jelenj tette ki. 
 	– Nem ő volt? Akkor kicsoda? 
 	– Nem tudom. Nem láttam az arcát. Háttal volt nekem, ahogy végigment az ösvényen, és az ajtóban megál t. De nem Miss Hehderson volt az. 
 	
 	– De hát honnan tudja, hogy nem Miss Henderson volt, ha nem látta az arcát? 
 	– Mert szőke haja volt. Miss Hendersonn; sötét a haja. 
 	Úgy tűnt, Johnnie Summerhayes hitetlenkedik. 
 	– Nagyon sötét éjszaka volt. Aligha láthatta bárkinek a haja színét. 
 	– De én bizony láttam. A verandán égett lámpa. Azért. 
 	hagyták úgy, mert Mr. Robin és az a detektívhölgy elmentek együtt a színházba. Az a hölgy pedig pont a lámpa alatt ál t. 
 	Sötét kabátot viselt, kalapja nem volt, és a szőke haja csak úgy ragyogott. Láttam. 
 	Johnnie halkan füttyentett. A pil antása most már komol yá vált. 
 	– Ez hány órakor történt? – kérdezte. Edna szipákolt. –
 	Nem tudom pontosan. 
 	– Tudod, hogy körülbelül mikor – mondta határozottan Mrs. 
 	Sweetiman. 
 	– Még nem volt kilenc óra. Hal ottam volna a templomórát. 
 	De fél kilenc már elmúlt. 
 	– Fél kilenc és kilenc között. Mennyi ideig ál dogált ott? 
 	– Nem tudom, uram. Mert én nem vártam tovább. És nem is hal ottam semmit. Sem hörgést, sem sikítást, semmi ilyesmit. 
 	Úgy hangzott, Edna egy kicsit megsértődött. 
 	Ám nem is hörgött, nem is sikított senki. Johnnie Summerhayes tudta jól. Komolyan így szólt:
 	– Nos, csak egy dolgot tehetünk. A rendőrségnek tudomást kel szereznie erről. 
 	Ednából hosszú, szipákoló zokogás tört ki. 
 	– Apu elevenen megnyúz – nyöszörögte. – Az már biztos, hogy megteszi. 
 	Könyörgő pil antást, vetett Mrs. Sweetimanre, azután bezárkózott 
 	a 
 	hátsó 
 	szobába. 
 	Mrs. 
 	Sweetiman
 	il etékesként ragadta magához a vezetést. 
 	– A következőképpen ál a helyzet, uram – kezdte, feleletül Summerhayes kérdő pil antására. – Edna igen ostobán viselkedett. Az apja nagyon szigorú. Talán egy kicsit túlságosan is az, de nehéz megmondani, mi a leghelyesebb manapság. Odaát Cul avonban van egy nagyon rendes fiatalember, és ő meg Edna tisztességesen és kitartóan együtt jártak, az apja igazán örült a dolognak, csak hát Reg az a lassú fajta, aztán tudja, milyenek a lányok. Edna nemrégiben Charlie Mastersszel kezdett barátkozni. 
 	– Mastersszel? Aki Cole farmján dolgozik? 
 	– Igen, uram. Mezőgazdasági munkás. Azonkívül, házasember, és két gyereke van. Mindig a lányok után fut, és semmiféle értelemben nem rendes ember. Ednának elment az esze. Az apja pedig véget akart vetni az egésznek. Teljesen igaza is volt. Szóval, tetszik tudni, úgy volt, hogy Edna aznap este Cul avonba megy Reggel a moziba – legalábbis azt mondta az apjának. De valójában ezzel a Mastersszel akart találkozni. Ott várt rá, ahol az ösvény elkanyarodik, úgy látszik, ott szoktak találkozni. De Masters nem jött. Talán a felesége nem engedte el otthonról, vagy valami más lány után járt, mindenesetre nem érkezett meg. Edna várt, de végül is feladta. De, biztosan tetszik érteni, kel emetlen megmagyaráznia, hogy mit keresett ott, amikor a busszal Cul avonba kel ett volna mennie. 
 	Johnnie Summerhayes bólintott. Elfojtva a tárgyhoz nem tartozó csodálkozását, hogy az oly kevéssé vonzó Ednában hogy lehet elég vonzerő ahhoz, hogy két férfi érdeklődését is felkeltse, a helyzet gyakorlati oldalával kezdett foglalkozni. 
 	– Persze, nem akar ezzel elmenni Bert Haylinghez –
 	jelentette ki, gyorsan átlátva a helyzetet. 
 	– Ez az igazság, uram. 
 	Summerhayes gyorsan megfontolta a dolgot. 
 	– Attól tartok, a rendőrségnek tudomást kel szereznie erről
 	– mondta barátságosan. 
 	– Én is azt mondtam Ednának, uram – helyeselte Mrs. 
 	Sweetiman. 
 	– De valószínűleg igen tapintatosan fognak viselkedni…
 	Khm… a körülményeket il etően. Alighanem Ednának nem kel tanúskodnia. Amit pedig nekik elmond, azt megtartják maguknak. Felhívhatom Spence-t, és megkérhetem, hogy jöj ön ide – nem, mégis jobb lesz, ha kocsival átviszem Ednát Kilchesterbe. Ha ott bemegy az őrszobára, arról itt nem 
 	kel 
 	tudomást 
 	szereznie 
 	senkinek. 
 	Először
 	odatelefonálok, és értesítem őket, hogy várjanak ránk. 
 	Így azután, Summerhayes rövid telefonbeszélgetése után, a szipákoló, kabátjába szorosan beburkolózó Edna beszál t a kis teherautóba, s miután Mrs. Sweetiman bátorítóan megveregette a hátát, gyorsan elhajtottak vele Kilchester felé. 
 	HUSZADIK FEJEZET
 	Hercule 
 	Poirot 
 	Spence 
 	főfelügyelő 
 	kilchesteri
 	irodájában üldögélt. Hátradőlt székében, szemét lehunyta, s maga előtt összeil esztette uj ai hegyét. 
 	A 
 	főfelügyelőnek 
 	behoztak 
 	néhány 
 	jelentést, 
 	utasításokat adott egy őrmesternek, s végül az asztal túlsó oldalán ülő férfira nézett. 
 	– Támadt valami ragyogó ötlete, M Poirot? – érdeklődött. 
 	– Elmélkedem – közölte Poirot. – Áttekintettem a helyzetet. 
 	– El is felejtettem megkérdezni. Megtudott valami hasznos dolgot, amikor James Bentleyvel beszélt? 
 	Poirot megrázta a fejét, összeráncolta homlokát. 
 	Éppen James Bentleyn töprengett. 
 	Bosszantó, gondolta elkeseredve Poirot, hogy egy ilyen esetben, amikor minden el enszolgáltatás nélkül felajánlotta szolgálatait, puszta barátságból és egy becsületes rendőrtiszt iránti tiszteletből, a körülmények áldozata ennyire híján legyen minden romantikus vonzerőnek. 
 	Egy rémült és ártatlan fiatal lány, az igen vagy például egy, szintén rémült, szép szál fiatalember, akinek ,,a feje véres, de meg nem hajtja”, gondolta Poirot, aki az utóbbi időben sok angol költő versét olvasta egy antológiában. E helyett neki James Bentley jutott, s ha valaha is előfordult patologikus eset, hát ez az volt, ez az egocentrikus ember, aki nemigen törődött mással, mint önmagával. Ez az ember hálátlannak mutatkozott a megmentése érdekében tett erőfeszítésekkel szemben – azt lehetett mondani, alig is keltették fel az érdeklődését. 
 	Hagyni kel ene, hogy felakasszák, gondolta Poirot, ha őt magát ennyire nem érdekli az egész. 
 	Nem, ilyen messzire nem mehet el. 
 	
 	Spence főfelügyelő hangja véget vetett töprengéseinek. 
 	– Beszélgetésünk – jelentette ki Poirot –, azt mondhatnám, meglepően terméketlen volt. Bentley semmire ‘nem emlékezett, amire hasznos lett volna emlékeznie, amire pedig emlékezett, az annyira pontatlan és bizonytalan, hogy arra nem építhet az ember. De mindenesetre az eléggé biztosnak tűnik, hogy Mrs. McGintyt felizgatta a Sunday Comet cikke, beszélt róla Bentleynek, és különös célzást tett valakire „akinek köze van az ügyhöz”, s aki Broadhinnyben lakik. 
 	– Milyen ügyhöz? – érdeklődött élesen Spence főfelügyelő. 
 	– Barátunk nem volt biztos benne – magyarázta Poirot. –
 	Eléggé bizonytalanul azt mondta, a Craig-ügyről volt szó –
 	de minthogy a Craigügy az egyetlen, amiről valaha is hal ott, alighanem ez az egyetlen, ami eszébe jutott. Viszont az a „valaki” egy nő. Bentley még Mrs. McGinty szavait is idézte. Valaki, akinek „nem lenne mire olyan büszkének lennie, ha minden kiderülne”. 
 	– ”Büszkének” lennie?…
 	– Mais oui – bólintott Poirot helyeslése jeléül. – Hát nem kifejező szó? 
 	– Semmi bizonyíték rá, hogy ki lehetett a büszke hölgy? 
 	– Bentley Mrs. Upwardot sugalmazta, de amennyire én látom, minden ok híján! Spence megrázta a fejét. 
 	– Valószínűleg azért, mert büszke és erő-szakos természetű asszony volt, mondhatnám, szembetűnően az volt. De mégsem lehetett Mrs. Upward, mert Mrs. Upward halott, és ugyanazon oknál fogva halt meg, mint Mrs. 
 	McGinty – mert felismert egy fényképet. 
 	– Én figyelmeztettem – jegyezte meg szomorúan Poirot. 
 	Spence ingerlékenyen morogta:
 	– Lily Gambol ! Ami az életkort il eti, csak két lehetőség van, Mrs. Rendel és Mrs. Carpenter. A Henderson lányt nem számítom neki van háttere. 
 	– S a többieknek nincs? Spence sóhajtott. 
 	– Tudja, hogy van az ilyesmi manapság. 
 	A háború mindent és mindenkit összekevert. A javítóintézetet,’ahol Lily Gambol nevelkedett, valamennyi irattal együtt lebombázták, telitalálat érte. Azután vegyük az embereket. A világon a legnehezebb dolog az embereket el enőrizni. Vegyük Broadhinnyt – az egyedüli család Broadhinnyben, akikről tudunk valamit, Summerhayesék, akik háromszáz éve itt élnek már, s Guy Carpenter, aki a gyáros Carpenterek közül való. A többiek valamennyien –
 	hogy is mondjam csak – cseppfolyósak. Dr. Rendel szerepel az orvosi nyilvántartásban, tudjuk, hogy hol szerezte a szakképzettségét, hol folytatott gyakorlatot, de semmit nem tudunk a családi hátteréről. A felesége Dublin közeléből való. Eve Selkirk, ahogy hívták, mielőtt hozzáment Guy Carpenterhez, csinos, fiatal hadiözvegy volt. Bárki lehet csinos, fiatal hadiözvegy. Vegyük Wetherbyéket – úgy látszik, körülutazták a földet. Voltak itt, ott és mindenütt. Miért? Van valami oka? A férfi sikkasztott volna? Vagy valami botrány kavargott körülöttük? Nem mondom, hogy mindezt nem áshatjuk ki az emberekről. 
 	Megtehetjük, de idő kel hozzá. Maguk az emberek nem segítenének. 
 	– Mert van rejtegetnivalójuk, de nem szükségképpen gyilkosság – mondta Poirot. 
 	– Pontosan. Lehet, hogy valami törvénybe ütköző dologról hal gatnak, vagy valamiről a származásukkal kapcsolatban, de lehet valami mindennapi ügy is, családi botrány, ez-az. 
 	De bármi legyen is, egyáltalán nem kímélik a fáradságot, hogy titkolják – éppen ezért nehéz kideríteni. 
 	– De nem lehetetlen. 
 	– Ó, nem, nem lehetetlen. Csak idő kel hozzá. Mint mondom, ha Lily Gambol Broadhinnyben lakik, akkor vagy Eve Carpenter az, vagy Shelagh Rendel . Kikérdeztem őket. Csak a szokott módon tettem fel a kérdéseket. Mindketten azt mondták, hogy otthon tartózkodtak egyedül. Mrs. 
 	Carpenter, tágra nyílt szemű ártatlanságként viselkedett, Mrs. Rendel ideges volt. De hát végül is ideges alkat, ebből sem lehet következtetést levonni. 
 	– Igen – bólintott Poirot. – Ideges alkati Eszébe jutott Mrs. 
 	Rendel a Long Meadows-i kertben. Mrs. Rendel névtelen leveleket kapott, legalábbis azt ál ította. Poirot eltöprengett, mint ahogy előzőleg is töprengett már ezen a kijelentésen. 
 	Spence tovább folytatta. 
 	
 	– Azonkívül, gondosan kel eljárni – mert ha egyikük bűnös is, a többiek ártatlanok. 
 	– Guy Carpenter pedig a parlament eljövendő tagja és fontos helybeli személyiség. 
 	– Ez nem segítene rajta, ha bűnös a gyilkosság elkövetésében, vagy bűnrészes – jelentette ki ádázul Spence. 
 	– Azt tudom. De meg kel bizonyosodnunk felőle, nemde? 
 	– Természetesen. Egyébként, abban egyetért, hogy a két nő közül az egyikről van szói
 	Poirot felsóhajtott. 
 	– Nem… nem… ezt nem mondanám. Vannak más lehetőségek is. 
 	– Éspedig? 
 	Poirot hal gatott egy percig, azután teljesen más, csaknem közömbös hangon azt kérdezte:
 	– Miért tartják meg az emberek a fényképeket? 
 	– Miért? Isten tudja! Miért tartanak meg mindenfélét az emberek, 
 	limlomokat, 
 	ócskaságokat, 
 	apró-cseprő
 	holmikat? Megtartják – ez a helyzet! 
 	– Egy bizonyos pontig egyetértek magával. Vannak emberek, akik megtartanak mindent. Vannak emberek, akik mindent azonnal eldobnak, amint nincs szükségük rá már. Ez vérmérséklet kérdése. De én most különösképpen fényképekre gondolok. Miért tartanak meg az emberek elsősorban fényképeket? 
 	– Mint mondom, egyszerűen azért, mert nem dobnak el semmit. Vagy azért, mert az emlékezteti őket a…
 	Poirot lecsapott a szóra. 
 	– Pontosan. Ez emlékezteti őket. S most ismét tegyük fel a kérdést – miért? Miért tartja meg egy nő a tulajdon fiatalkori fényképét? Ál ítom, hogy az elsőrendű ok főként a hiúság. 
 	Csinos lány volt valaha, s azért tartja meg a tulajdon fényképét, hogy az emlékeztesse, milyen csinos lány is volt. 
 	Ez bátorítást nyújt számára, amikor a tükör kel emetlen dolgokat közöl vele. A nő talán azt mondja egy ismerősének: „Ez én voltam, tizennyolc éves koromban…” 
 	– és felsóhajt… Egyetért velem? 
 	– Igen – igen, szerintem is így van. 
 	
 	– Akkor, ez az első számú ok. Hiúság. Az-után a második számú ok: érzelmesség. 
 	– Az ugyanaz? 
 	– Nem, nem, nem egészen. Mert ez arra készteti az il etőt, hogy ne csak a tulajdon fényképét őrizze meg, hanem másokét is… A férjes asszony lányának a képét, amint gyermekként, csupa tül ben, a szőnyegen ül. 
 	– Jó néhány ilyen képet láttam – jegyezte meg vigyorogva Spence. 
 	– Igen. Az ilyesmi néha igen kínos a fény-kép alanya számára. De az anyák kedvelik az, efféléket. S fiúk és lányok is gyakran megtartják az anyjuk képét, különösen akkor, ha az anyjuk fiatalon halt meg. „Ilyen volt anyám lány korában.” 
 	– Kezdem kapisgálni, mire gondol, Poirot. 
 	– És alighanem van még egy harmadik kategória is. Nem hiúság, nem érzelmesség, nem szeretet, hanem lehet hogy gyűlölet. Mi a véleménye róla? 
 	– Gyűlölet? 
 	– Igen. Hogy ébren tartsa a bosszúvágyat. Valaki sérülést okozott az il etőnek, és az eset-leg egy fényképet tartogat emlékeztetőül. 
 	– De ez nyilván nem vonatkozik erre az esetre? 
 	– Vajon nem? 
 	– Mi jár az eszében? 
 	Poirot fojtott hangon mondta:
 	– Az újságcikkek gyakran pontatlanok. A Sunday Comet ál ítása szerint Eva Kane Craigéknél mint gyereklány ál t alkalmazásban. Valóban így ál t a helyzet? 
 	– Igen, valóban. De mi azzal a feltételezéssel működünk, hogy Lily Gambol t keressük. 
 	Poirot hirtelen nagyon kihúzta magát a székben. Erélyesen rázta meg a mutatóuj át Spence felé. 
 	– Nézze csak! Nézze meg a Lily Gambol fényképét. Ez a lány nem csinos – egyáltalán nem az. Őszintén szólva, ezzel a fogsorral és azzal a szemüveggel visszataszítóan csúnya. Tehát ezt a fényképet senki nem tartotta meg az első oknál fogva. Egyetlen nő sem tartaná meg ezt a fényképet hiúságból. Ha Eve Carpenternek vagy Shelagh Rendel nek, akik mindketten csinos nők, különösen Eve Carpenter az, birtokában lett volna ez a fénykép önmagáról, sürgősen darabokra tépi, nehogy valaki meglássa. 
 	– Na, ebben van valami. 
 	– Tehát, az első számú ok kiesett. Most vegyük az érzelmességét. Szerethette valaki Lily Gambol t ilyen idős korában? Lily Gambol esetének az a lényege, hogy nem szerették. Nem kívánt gyerek volt, akit nem szerettek. A nagynénje szerette legjobban, s a nagynéni a húsbárd alatt halt meg. Tehát nem érzelmi okból kifolyólag tartották meg ezt a képet. S a bosszú? Lily Gambol t nem is gyűlölte senki. 
 	A meggyilkolt nagynéni magányos nő volt, nem lévén férje, sem közeli barátja. Senki nem gyűlölte a kis külvárosi gyereket – legfeljebb sajnálta. 
 	– Ide figyeljen M Poirot, szóval, maga azt akarja mondani, hogy senki nem tartotta volnál meg ezt a képet. 
 	– Pontosan – elmélkedéseimnek ez a vég-eredménye. 
 	– De valaki mégis megtartotta. Mert Mrs. Upward látta valahol. 
 	– Ugyan látta-e? 
 	– Az ördögbe is, hiszen maga mondta nekem. Mrs. 
 	Upward maga jelentette ki. 
 	– Igen, azt mondta – bólintott Poirot. – Az elhunyt Mrs. 
 	Upward bizonyos értelemben titkolózó asszony volt. 
 	Szerette maga intézni aj dolgait. Megmutattam neki a fényképet, ő pedig egyiket felismerte. De valamilyen oknál fogva magának akarta megtartani azt, amire rájött. 
 	Mondjuk úgy, hogy a tulajdon száji íze szerint akart megoldani egy bizonyos helyzetet. Így azután, igen gyors észjárású lévén, szándékosan nem a megfelelő képre mutatott. Ilyen módon megtartva magának, amit tudott. 
 	– De miért? 
 	– Mert, mint mondtam, a maga útját akarta járni. 
 	– Nem lehetett szó zsarolásról? Tudja, rend-kívül gazdag nő
 	volt, egy északról való gyáros özvegye. 
 	– Ó, nem, nem zsarolásról volt sző. Sokkal valószínűbb, hogy nagylelkűségről. Mondjuk úgy, hogy meglehetősen kedvelte a szóban forgó személyt, s nem akarta kiadni a kettőjük titkát. Mindazonáltal kíváncsi is volt. Négyszemközt szándékozott beszélni az il etővel. S a beszélgetés folyamán akarta kiderítem, hogy annak a személynek van-e köze vagy nincs Mrs. McGinty halálához. Valami efféle. 
 	– Akkor tehát fennál a lehetőség a három másik fényképet il etően is? 
 	– Pontosan, Mrs. Upward az első adandó alkalommal érintkezésbe akart lépni a kérdéses személ yel. Ez az alkalom akkor érkezett el, amikor a fia és Mrs. Oliver elment a cul enquayi Bemutató Színházba. 
 	– Ő pedig telefonált Deirdre Hendersonnak. Ezzel viszont Deirdre Henderson ismét visszakerül a képbe. És az anyja is. 
 	Spence főfelügyelő gyászosan ingatta a fejét Poirot felé. 
 	– Maga szereti még nehezebbé tenni a helyzetet, igaz, M
 	Poirot? – jegyezte meg. 
 	HUSZONEGYEDIK FEJEZET
 	Mrs. Wetherby meglepően fürgén igyekezett hazafelé a postahivatalból, ahhoz képest, hogy általában betegként könyvelték el. 
 	Csak amikor belépett a bejárati ajtón, akkor kezdett ismét erőtlenül vánszorogni, bement a nappali szobába, s leroskadt a heverőre. 
 	Megnyomta a keze ügyébe eső csengőt. 
 	Miután semmi nem történt, ismét csengetett, ezúttal egy ideig rajta tartva az uj át a csengőn. 
 	Maude Wil iams, kezeslábast viselt, és egy por-törlőt fogott. 
 	– Csengetett, asszonyom? 
 	– Már kétszer csengettem. Elvárom, hogy azonnal jöj ön, ha csengetek. Megtörténhet, hogy nagyon rosszul vagyok. 
 	– Sajnálom, asszonyom. Fent voltam az emeleten. 
 	– Tudom, hogy ott volt. A szobámban. Hal ottam odafent járkálni. Ki-be tologatta a fiókokat. El nem tudom képzelni, hogy miért. Nem tartozik a munkájához, hogy kutasson a holmijaim között. 
 	– Nem kutattam. Csak elraktam néhány holmit, amiket szanaszét hagyott. 
 	– Ostobaság. A magafajta emberek mindenbe beleütik az orrukat. Ezt pedig nem tűröm. Nagyon gyengének érzem magamat. Itthon van Miss Deirdre? 
 	– Sétálni vitte a kutyát. 
 	– Jaj, de ostoba. Tudhatná, hogy szükségem lehet rá. 
 	Hozzon nekem egy tejben felvert tojást, és tegyen hozzá egy kis brandyt. A brandy az ebédlőben van, a pohárszékben. 
 	– Csak három tojás van itthon, a holnapi reggelihez. 
 	– Akkor valakinek le kel mondania róla. Siessen, jó? Mit ál ott, és bámul rám? Különben túlságosan ki van festve, ez nem való. 
 	A hal ban ugatás hal atszott, s amikor Maude kiment, Deirdre lépett be a Sealyhammel. 
 	– Hal ottam a hangodat – mondta Deirdre, levegő után kapkodva. – Mit mondtál neki? 
 	– Semmit. 
 	– Csak úgy vil ámlott a szeme. 
 	amikor jónak tartotta, megjelent. Virágos
 	– Közöltem vele a véleményemet. Szemtelen lány. 
 	– Ő, mami drágám, muszáj volt? Olyan nehéz valakit találni manapság. Es igazán jól főz. 
 	– Gondolom, annak semmi jelentősége nincs, ha velem arcátlan! Hát jó, úgysem leszek már soká köztetek. – Mrs. 
 	Wetherby égnek emelte a szemét, és kapkodva szedte a levegőt. – Túl sokáig sétáltam – suttogta. 
 	– Nem lett volna szabad elmenned. Miért nem mondtad nekem, hogy el akarsz menni? 
 	– Gondoltam, jót fog tenni egy kis levegő. Olyan fül edt idő
 	van. Nem számít. Az embernek már nincs is kedve élni, amikor csak nyűg a mások nyakán. 
 	– Nem vagy nyűg, drágám. Elpusztulnék nélküled. 
 	– Jó lány vagy, de én érzem, mennyire fárasztalak, és csak az idegeidre megyek. 
 	– Dehogyis… dehogyis – kiáltotta Deirdre szenvedélyesen. 
 	Mrs. Wetherby sóhajtott, és hagyta, hogy lecsukódjék a szempil ája. 
 	– Nem… nem tudok sokat beszélni – pihegte. – Csendben kel feküdnöm. 
 	– Megyek, és megsürgetem Maude-ot a tojáslikőrrel. 
 	
 	Deirdre kiszaladt a szobából. Siettében meglökött egy asztalt, melyről egy bronzszobor a földre zuhant. 
 	Jaj, de ügyetlen – mormolta magában Mrs. Wetherby nyöszörögve. 
 	Kinyílt az ajtó, és Mr. Wetherby lépett be rajta. Egy pil anatig csak ál dogált. Mrs. Wetherby kinyitotta a szemét. 
 	– Ó, te vagy az, Roger? 
 	– Nem tudtam elképzelni, mi lehet ez’ a zaj idefent. 
 	Képtelenség békességben olvasni ebben a házban. 
 	– Csak Deirdre volt az, drágám. Bejött kutyával. 
 	Mr. Wetherby lehajolt, és felemelte a földről a bronz szörnyeteget. 
 	– Deirdre igazán elég idős már ahhoz, hogy ne verjen le ál andóan valamit. 
 	– Csak egy kicsit kétbalkezes. 
 	– Hát az ő korában képtelenség, hogy valaki ilyen kétbalkezes legyen. Azonkívül, nem tud vigyázni, hogy a kutya ne ugasson? 
 	– Beszélni fogok vele, Roger. 
 	– Ha velünk akar lakni, tekintetbe kel vennie a mi kívánságainkat is, és nem viselkedhet úgy, mintha az övé lenne a ház. 
 	– Talán jobban szeretnéd, ha elmenne? – suttogta Mrs. 
 	Wetherby. Félig hunyt pil ái alól a férjét figyelte. 
 	– Nem, dehogyis. Dehogyis. Természetesen itt az otthona nálunk. Én nem kérek semmi mást, csak egy kis józan észt és jó modort. Odakint voltál, Edith? – tette hozzá. 
 	– Igen. Csak a postahivatalba mentem. 
 	– Nincs semmi bizonyíték szegény Mrs. Upwardról? 
 	– A rendőrség még mindig nem tudja, ki tette. 
 	– Úgy látszik, teljesen tehetetlenek. És az indíték? Ki örökli a vagyonát? 
 	– Gondolom, a fia. 
 	– Persze… persze, akkor hát, igazán úgy tűnik, valami csavargónak kel ett elkövetnie. Mondd meg annak a lánynak, hogy vigyázzon, és tartsa zárva a bejárati ajtót. 
 	Sötétedés után pedig csak a védőláncig nyissa ki. 
 	Manapság ezek a csavargók túlságosan elszemtelenedtek. 
 	– Úgy látszik, Mrs. Upwardtól nem vittek el semmit. 
 	
 	– Furcsa. 
 	– Nem úgy, mint Mrs. McGintytől. 
 	– Mrs. McGinty? Ó, az a takarítónő. Mi köze Mrs. 
 	McGintynek Mrs. Upwardhoz? 
 	– Nála dolgozott, Roger. 
 	– Ne ostobáskodj, Edith. 
 	Mrs. Wetherby ismét lehunyta a szemét. Amikor a férje kiment a szobából, elmosolyodott. 
 	Összerezzenve arra nyitotta ki a szemét, hogy, Maude ál fölötte, kezében egy pohárral. 
 	– A tojáslikőr, asszonyom – mondta a lány. Hangja tisztán és hangosan csengett. Túlságosan erősen visszhangzott a csendes házban. 
 	Mrs. Wetherby valami bizonytalan félelem érzésével pil antott fel rá. 
 	Milyen magas és rendíthetetlen ez a lány.’ Úgy ál fölötte, mint „az utolsó ítélet egyik alakja”, gondolta magában Mrs. 
 	Wetherby. Azután elcsodálkozott, hogy is jutnak eszébe ilyen különös szavak. 
 	Félkönyökre támaszkodva, elvette a poharat. 
 	– Köszönöm, Maude – mondta. Maude megfordult, és kiment a szobából. Mrs. Wetherby egy kicsit még mindig feldúltnak érezte magát. 
 	HUSZONKETTEDIK FEJEZET
 1. 

 	Hercule Poirot bérelt kocsival tért vissza Broadhinnybe. 
 	Elfáradt, mert gondolkozott. A gondolkozás mindig is kimerítő. S a gondolatai nem töltötték el túlzott megelégedéssel. Olyan érzése volt, mintha egy darab anyagba beleszőttek volna egy tökéletesen jól látható mintát, és ennek el enére, bár a kezében tartja azt a darab anyagot, mégsem tudja kivenni. 
 	Pedig együtt volt minden. Éppen ez a lényeg. Együtt volt minden. Csakhogy olyan fajta anyaggal volt dolga, amelyben olyan szövevényes a minta, hogy nem lehet egykönnyen felismerni. 
 	Valamivel Kilchester előtt a kocsija összetalálkozott Summerhayes kis teherautójával, amely az el enkező
 	irányból jött. Johnnie vezette, s egy utasa is volt. Poirot alig vette észre őket. Még mindig gondolataiban merült el. 
 	Visszaérkezve Long Meadowsba, bement a nappaliba. A legkényelmesebb székről eltávolított egy spenóttal teli szitát, és leült. Odafentről egy írógép tompa kopogása hal atszott. Robin Upward küszködött a darabjával. Már három 
 	változatot 
 	széttépett, 
 	mint 
 	közölte 
 	vele. 
 	Valamiképpen nem tudott koncentrálni. Lehet, hogy Robin Upward őszintén átérezte anyja halálát, de azért Robin Upward maradt, akit elsősorban önmaga érdekelt. 
 	– Madre azt kívánta volna – jelentette ki ünnepélyesen –, hogy folytassam a munkámat. 
 	Hercule Poirot sok embertől hal ott már ilyesmit. Ez volt a legkényelmesebb színlelések egyike, a halott kívánságának tiszteletben tartása. Az elhunytak hozzátartozóinak soha a legcsekélyebb kétsége sem volt szeretteik kívánsága felől, s ezek a kívánságok általában egybevágtak a tulajdon szándékaikkal. 
 	Ebben az esetben azonban valószínűleg igaz volt a feltételezés. Mrs. Upward mélységesen hitt Robin munkájában, és rendkívüli módon büszke volt a fiára. 
 	Poirot hátradőlt, és behunyta a szemét. 
 	Mrs. Upwardra gondolt. Elképzelte, milyen is lehetett Mrs. 
 	Upward valójában. Eszébe jutott egy mondat, melyet valaha egy rendőrtiszttől hal ott. – Négyszemközt beszélünk az il etővel, és kiderítjük, mi a mozgatórugója. Mi is volt Mrs. 
 	Upward mozgatórugója? 
 	Valami nagyot csattant, s Maureen Summerhayes belépett. 
 	A haja vadul röpködött. 
 	– El nem tudom képzelni, mi történt Johnnie-val – mondta. 
 	– Csak a postahivatalba ment azokkal a sürgős rendelésekkel. 
 	Órákkal ezelőtt vissza kel ett volna már érkeznie. Meg kel ene javítania a tyúkól ajtaját. 
 	Poirot attól tartott, egy igazi úriembernek készségesen fel kel ene ajánlania, hogy majd ő megjavítja a tyúkól ajtaját. 
 	De Poirot nem tette ezt. Ő tovább akart töprengeni két gyilkosságról s Mrs. Upward jel emző tulajdonságairól. 
 	
 	– Azonkívül, sehol nem találom a Földművelésügyi Minisztérium kérdőívét – folytatta Maureen. – Már mindenütt kerestem. 
 	– A spenót a pamlagon van – ajánlotta segítőkészen Poirot. 
 	Maureent nem érdekelte a spenót. 
 	– Múlt héten kaptuk a kérdőívet – tűnődött. – Biztosan eltettem valahova. Talán amikor szekrényhez száguldott, legnagyobb részét könyörtelenül a padlóra hajigálta. 
 	Hercule Poirot számára gyötrelmet jelentett az asszonyt figyelni. 
 	Maureen hirtelen diadalmas kiáltást hal atott. 
 	– Megvan! 
 	Boldogan szaladt ki a szobából. 
 	Hercule 
 	Poirot 
 	sóhajtott, 
 	azután 
 	tovább 
 	folytatta
 	elmélkedéseit. 
 	Rendszeresen és módszeresen elrendezni a…
 	Összeráncolta a homlokát. A fiókos szekrény mel ett, a földre rendetlenül halómba hajigált tárgyak felkeltették figyelmét. Hogy lehet így keresni valamit! 
 	Rendszeresen 
 	és 
 	módszeresen. 
 	Úgy 
 	kel ene. 
 	Rendszeresen és módszeresen. 
 	Bár félig elfordulva ült székében, még így is látta a rendetlenséget a padlón. Varróholmikat, egy halom zoknit, leveleket, kötőpamutot, képes újságokat, pecsétviaszt, fényképeket, egy pulóvert…
 	Tűrhetetlen! 
 	Johnnie pulóverét javítottam. – A fiókos kezdte kihúzogálni a fiókokat. A holmik
 	Poirot felál t, odalépett a fiókos szekrényhez, és ügyes, gyors mozdulatokkal kezdte visszarakosgatni a nyitott fiókokba a holmikat. 
 	A pulóver, a zoknik, a kötőpamut. A másik fiókba pedig a pecsétviasz, a fényképek, a levelek. 
 	Megcsendült a telefon. 
 	A csengő éles hangjától felriadt. 
 	Odament a telefonhoz, és felvette a kagylót. 
 	– ’Ál ó, ‘ál ó’, ‘ál ó – szólt bele. 
 	A megszólaló hang Spence főfelügyelő hangja volt. 
 	
 	– Á! Maga az, Poirot. Éppen magát keresem. 
 	Spence 
 	hangja 
 	csaknem 
 	felismerhetetlen 
 	volt. 
 	Aggodalmaskodása rendkívüli magabiztossággá változott. 
 	– Hogy mennyi badarsággal traktált arról, hogy Mrs. 
 	Upward nem azt a fényképet ismerte fel, amit mondott –
 	jelentette ki elnéző szemrehányással. – De most új bizonyíték került a kezünkbe. Egy lányról van szó, a broadhinnyi postahivatalból. Summerhayes őrnagy éppen most hozta be hozzánk. Kiderült, hogy a lány aznap este pontosan a házzal szemben ál dogált, és látott oda bemenni egy nőt. Valamikor fél kilenc után, de még kilenc előtt. És nem Deirdre Henderson volt az. Szőke hajú nő
 	volt. Ezzel visszajutunk ugyanoda, ahol voltunk: most már egészen biztos, hogy kettőjük közül az egyikről van szó. 
 	Eve Carpenter vagy Shelagh Rendel . Csak az a kérdés –
 	melyik? 
 	Poirot már kinyitotta a száját, azután mégsem szólt egy szót sem. Gondosan, kimérten visszatette a vil ára a telefonkagylót. 
 	Csak ál t ott, s vakon maga elé bámult. 
 	A telefon ismét megcsendült. 
 	– ’Ál ó! ‘Ál ó! ‘Ál ó! 
 	– Beszélhetnék M Poirot-val, kérem? 
 	– Itt Hercule Poirot. 
 	– Gondoltam. Itt Maude Wil iams. Negyedóra múlva a postahivatalban. 
 	– Ott leszek. 
 	A helyére tette a kagylót. 
 	Lepil antott a lábára. Váltson cipőt? Egy kicsit fáj a lába. 
 	Ugyan. Nem számít. 
 	Elszántan a fejébe csapta a kalapját, és távozott a házból. 
 	Amint a dombon haladt lefelé, Spence főfelügyelő egyik embere üdvözölte, aki éppen előbukkant a Laburnumsból. 
 	– Jó reggelt, M Poirot. 
 	Poirot udvariasan viszonozta a köszönést. Észrevette, hogy Fletcher őrmester izgatottnak látszik. 
 	– A főnök átküldött, hogy nézzek át még egyszer mindent alaposan – magyarázta. – Tudja, hátha átsiklottunk valami apróság fölött. Az ember sose tudhatja, igaz? Az íróasztalt persze megnéztük már, de a főnök a fejébe vette, hátha van egy titkos fiókja – biztosan valami kémregényt olvasott mostanában. Nos, titkos fiók nem volt. De ezután rávetettem magamat a könyvekre. Az emberek néha beletesznek egy levelet a könyvbe, amelyet éppen olvasnak, tudja? 
 	Poirot közölte, hogy tudja. – És talált valamit? – érdeklődött udvariasan. 
 	– Levelet vagy efféle holmit nem. De találtam valami érdekest – legalábbis szerintem érdekes. Ide nézzen. 
 	Egy darab újságpapírból kicsomagolt egy régi és meglehetősen szakadozott könyvet. 
 	– Az egyik könyvespolcon találtam. Régi könyv, évekkel ezelőtt adták ki. De nézzen csak ide. – Az őrmester kinyitotta, és megmutatta a könyv első lapját. Ceruzával a következő szavakat írták bele: Evelyn Hope. 
 	– Érdekes, nem gondolja? Ha nem emlékezne, ezt a nevet…
 	– Ezt a nevet vette fel Eva Kane, amikor elhagyta Angliát. 
 	Emlékszem – mondta Poirot. 
 	– Úgy tűnik, hogy mikor Mrs. McGinty felismerte azok közül a fényképek közül az egyiket itt Broadhinnyben, a mi Mrs. 
 	Upwardunké volt az. Egy kicsit bonyolulttá teszi a dolgot, igaz? 
 	– Valóban – jelentette ki érzéssel Poirot. 
 	– De biztosíthatom, hogy amikor Spence főfelügyelővel közli mindezt, szálanként fogja gyökerénél fogva kitépni a tulajdon haját – igen, az már biztos. 
 	– Remélem, azért ennyire nem lesz szörnyű a helyzet –
 	jegyezte meg Fletcher őrmester. 
 	Poirot nem válaszolt. Továbbhaladt lefelé a dombon. Már nem is gondolkozott. Minden teljesen értelmetlennek tűnt. 
 	Bement a postahivatalba. Maude Wil iams ott volt, s kötésmintákat nézegetett. Poirot nem szólt hozzá. 
 	Odalépett 
 	a 
 	bélyeges 
 	pulthoz. 
 	Amikor 
 	Maude
 	megvásárolta, amit akart, Mrs. Sweetiman odalépett hozzá, s Poirot vett néhány bélyeget. Maude kiment a boltból. 
 	Mrs. Sweetiman elfoglaltnak tűnt, nem volt beszédes. 
 	Poirot elég gyorsan tudta követni Maude-ot. Nem messze az úton utolérte, és hozzá igazította a lépteit. 
 	Mrs. Sweetiman, kipil antva a postahivatal ablakán, helytelenítően kiáltott fel magában. 
 	– Ezek a külföldiek! Valamennyi egyforma, valamennyi szoknyavadász. Elég öreg hozzá, hogy a lány nagyapja legyen, bizony az! 
 2. 

 	– Eh bien – szólt Poirot –, valami mondanivalója van számomra? 
 	– Nem tudom, hogy fontos dolog-e. Valaki be akart mászni Mrs. Wetherby szobájának az ablakán. 
 	– Mikor? 
 	– Ma délelőtt. Mrs. Wetherby elment hazulról, és a lány is kint járt a kutyával. Az öreg fagyasztott hal, szokása szerint, bezárkózott a dolgozószobájába. Én ilyenkor általában a konyhában szoktam lenni – az a másik oldalra nyílik csakúgy, mint a dolgozószoba –, ez most jó alkalomnak látszott… érti, ugye? 
 	Poirot bólintott. 
 	– Így hát felszaladtam ősavanyúsága hálószobájába. Egy létra ál t az ablaknak támasztva, s egy férfi éppen az ablak zárjával babrált. Az a nő mindent bezár és elreteszel a gyilkosság óta. Soha egy fuval atnyi friss levegőt be nem enged. Mikor a férfi meglátott engem, gyorsan visszavonult és elil ant. A létra a kertészé – az örökzöldet vágta vissza, és éppen elment tízóraizni. 
 	– Ki volt az a férfi? Le tudná írni? 
 	– Mindössze egy vil anásnyi időre láttam. Mire az ablakhoz értem, már lemászott a létrán, és meglépett. S amikor először megpil antottam, háttal ál t a napnak, s így nem tudtam kivenni az arcvonásait. 
 	– Biztos benne, hogy férfi volt? Maude gondolkozott. 
 	– Férfiruhát viselt – és nemezkalapot. Persze, lehetett éppenséggel nő is…
 	– Ez érdekes – jegyezte meg Poirot. – Roppant érdekes…
 	Van még valami? 
 	– Egyelőre nincs. Hogy mennyi limlomot tartogat az a nő! 
 	
 	Hibbantnak kel lennie! Ma nem hal ottam, amikor belépett, és lehordott a sárga földig, hogy szimatolok. Legközelebb meggyilkolom. Ha valaki kihívja, hogy meggyilkolják, hát az a nő azt teszi. Igazán rettenetes teremtés. 
 	Poirot halkan azt mondta:
 	– Evelyn Hope…
 	– Micsoda? – A lány hirtelen feléje fordult. 
 	– Szóval, ismeri ezt a nevet. 
 	– Hát… igen… Ezt a nevet vette fel Eva Hogyishíviák, amikor Ausztráliába ment. Á… benne volt az újságban… A Sunday Cometben. 
 	– Sok mindent volt a Sunday Cometben, de ez éppen nem volt benne. A rendőrség egy könyvet talált Mrs. Upward házában, melybe ez a név volt beírva. 
 	Maude felkiáltott:
 	– Szóval ő volt az! Nem halt meg odakint… Michaelnek igaza volt. 
 	– Michael? 
 	Maude hirtelen így szólt:
 	– Mennem kel . El fogok késni, fel kel szolgáljam az ebédet. Betettem a sütőbe, és ki fog száradni. 
 	Szaladva indult el. Poirot csak ál t és nézett utána. 
 	A postahivatal ablakánál Mrs. Sweetiman, orrát az üveghez nyomva, azon töprengett, hogy vajon az öreg külföldi tisztességtelen ajánlatot tette…
 3. 

 	Poirot, amikor visszaért Long Meadowsba, levetette a cipőjét, és papucsot húzott. A papucs nem volt chic, az ő
 	felfogása szerint nem volt comme il faut – de legalább kényelmes volt. 
 	Ismét leült egy karosszékbe, és megint gondolkozni kezdett. Most már volt min gondolkoznia. 
 	Voltak dolgok, amelyekre nem figyelt fel – apró dolgok. 
 	Maureen, amint kezében a pohárral álmodozó hangon beszél – egy
 	kérdést tesz fel… Mrs. Oliver beszámolója a színházi estéről. Cecil? Michael? Poirot csaknem biztos volt benne, hogy egy Michaelt említett… Eva Kane, Craigék gyereklánya… Evelyn Hope…
 	Hát persze! Evelyn Hope. 
 	HUSZONHARMADIK FEJEZET
 1. 

 	Eve Carpenter azzal a kényelmes módszerrel lépett be a Sumerhayes házba, mint a legtöbb ember, akik azt az ajtót vagy ablakot használták, amelyet éppen a legalkalmasabbnak találtak. 
 	Hercule Poirot-t kereste, s amikor megtalálta, nem kerülgette a dolgot, mint macska a forró kását. 
 	– Ide figyeljen – mondta. – Maga detektív, éspedig ál ítólag jó. Rendben van, hát én megfogadom. 
 	– Tegyük fel, hogy engem nem lehet megfogadni. Mon Dieu, nem vagyok személytaxi. 
 	– Maga magándetektív, a magándetektíveket pedig megfizetik, igaz? 
 	– Ez a szokás. 
 	– Nos, én is erről beszélek. Meg fogom fizetni. Jól fogom megfizetni. 
 	– Miért? Mit óhajt, mit tegyek? 
 	Eve Carpenter éles hangon jelentette ki:
 	– Védjen, meg a rendőrségtől. Ezek megőrültek. Úgy látszik, azt hiszik, én gyilkoltam meg Mrs. Upwardot. 
 	Szimatolnák, és mindenféle kérdéseket tesznek fel –
 	keresgélnek minden után. Én ezt nem szeretem. Az őrületbe kerget. 
 	Poirot az asszonyra nézett. Valami igazság volt abban, amit mondott. Évekkel látszott idősebbnek, mint néhány héttel azelőtt, amikor először találkozott vele. A szeme alatti karikák álmatlan éjszakákról árulkodtak. Szájától az ál áig ráncok húzódtak, s mikor rágyújtott egy cigarettára, a keze csúnyán reszketett. 
 	– Véget kel vetnie ennek – mondta határozottan. – Véget kel vetnie. 
 	– Mit tehetnék, madame? 
 	– Akár így, akár úgy, de védjen meg tőlük. Micsoda arcátlanság! Ha Guy igazi férfi lenne, véget vetne az egésznek. Nem engedné, hogy gyötörjenek. 
 	– És – nem tesz semmit? Az asszony komoran válaszolta:
 	– Nem mondtam el neki. Ő csak arról beszél nagyképűen, hogy minden segítséget meg kel adni a rendőrségnek. Ez rendben is van, ami őt il eti. Valami undok politikai gyűlésen volt aznap este. 
 	– És maga? 
 	– Egyszerűen otthon voltam. Valóban a rádiót hal gattam. 
 	– De hiszen, ha ezt bizonyítani tudja…
 	– Hogy tudnám bizonyítani? Mesebeli összeget ajánlottam Croftéknak, hogy mondják azt, ki-be járkáltak, és láttak. A piszok disznó pedig visszautasított. 
 	– Ez nem volt valami bölcs dolog a maga részéről. 
 	– Nem látom át, miért. Így elintéződött volna az egész dolog. 
 	– Ezzel valószínűleg meggyőzte az alkalmazottait, hogy maga követte el a gyilkosságot. 
 	– Hát… már amúgy is lepénzeltem Croftot, mert…
 	– Miért? 
 	– Nem fontos. 
 	– Ne felejtse el, azt akarta, hogy segítsek. 
 	– Ó, teljesen lényegtelen dolog. De Croft vette át az üzenetet attól a nőtől. 
 	– Mrs. Upwardtól? 
 	– Igen. Arra kért, hogy menjek le, és látogassam meg aznap este. 
 	– És maga azt ál ítja, hogy nem ment el? 
 	– Ugyan miért mentem volna? Az az átkozott, bánatos öregasszony. Miért mentem volna, hogy fogjam a kezét? 
 	Álmomban sem jutott volna eszembe elmenni. 
 	– Mikor jött ez az üzenet? 
 	– Amikor nem voltam otthon. Nem tudom pontosan, mikor –
 	azt hiszem, öt és hat között. Croft vette át. 
 	– És maga pénzt adott, hogy felejtse el, hogy átvette az üzenetet. Miért? 
 	– Ne legyen ostoba. Nem akartam belekeveredni ebbe az egészbe. 
 	– És ezután pénzt ajánlott neki, hogy alibit biztosítson magának. Mit képzel, mit gondol ő meg a felesége? 
 	– Ki törődik vele, hogy mit gondolnak! 
 	– Egy esküdtszék törődne vele – jegyezte meg komoran Poirot. 
 	Az asszony rábámult. 
 	– Csak nem beszél komolyan? 
 	– De komolyan beszélek. 
 	– Az alkalmazottaknak hisznek, és nem nekem? 
 	Poirot az asszonyt nézte. 
 	Micsoda vaskos durvaság, ostobaság! El enszenvet kelteni olyan emberekben, akik segítőkészek lettek volna. 
 	Rövidlátó, ostoba politika. Rövidlátó…
 	Ilyen gyönyörű, tágra nyílt, kék szempárt!…
 	Poirot csendesen megszólalt:
 	– Miért nem visel szemüveget, madame? Szükség volna rá. 
 	– Tessék? Ó, néha viselek. Gyerekkoromban viseltem. 
 	– És fogszabályozót is hordott. Az asszony rábámult. 
 	– Csakugyan hordtam. De miért mondja mindezt? 
 	– A csúnya kiskacsából hattyú lett. 
 	– Az biztos, hogy meglehetősen csúnya voltam. 
 	– Az édesanyjának is ez volt a véleménye? Az asszony élesen jelentette ki:
 	– Nem emlékszem anyámra. Egyébként, mi a csodáról beszélünk? Vál alja a munkát? 
 	– Igazán sajnálom, de nem vál alhatom. 
 	– Miért nem? 
 	– Mert ebben az ügyben James Bentley érdekében dolgozom. 
 	– James Bentley? Ó, arra a félkegyelműre gondol, aki meggyilkolta a takarítónőt, Mi köze James Bentleynek Upwardékhoz? 
 	– Talán semmi. 
 	– Nahát akkor! Pénz kérdése? Mennyit akar? 
 	– Ez a maga nagy hibája, madame. Mindig pénzben gondolkozik. Magának van pénze, és azt hiszi, csak a pénz számít. 
 	– Nem volt mindig pénzem – jegyezte meg Eve Carpenter. 
 	– Nem – bólintott Poirot. – Gondoltam, hogy nem. –
 	
 	Kedvesen bólogatott. – Ez sok mindent megmagyaráz. Ez mentségül szolgál bizonyos dolgokra. 
 2. 

 	Eve Carpenter ugyanazon az úton távozott, ahogy jött. 
 	Kicsit botladozva a fényben, mint már azelőtt is, ahogy Poirot emlékezett rá. 
 	Poirot halkan azt mondta magában: Evelyn Hope…
 	Egyszóval 
 	Mrs. 
 	Upward 
 	mindkettőjüket, 
 	Deirdre
 	Hendersont és Evelyn Carpentert is felhívta telefonon. Talán még valaki mást is felhívott… Talán…
 	Nagy robaj al Maureen lépett be. 
 	– Most pedig az ol ómat nem találom. Sajnos, egy kicsit később fogunk ebédelni. Három ol óm van, és egyiket sem találom. 
 	A fiókos szekrényhez sietett, és a Poirot által már jól ismert eljárás megismétlődött. Ezúttal sokkal hamarabb elérte célját. Maureen örömteli kiáltással távozott. 
 	Poirot csaknem gépiesen odalépett, és kezdte a helyükre rakni a holmikat a fiókba. Pecsétviasz, levélpapír, egy kézimunkakosár, fényképek…
 	Fényképek…
 	Poirot a kezében tartott fényképre meredt. 
 	A folyosón léptek zaja közeledett. 
 	Poirot kora el enére gyorsan tudott mozogni. A pamlagra ejtette á fényképet, rádobott egy párnát, és mire Maureen ismét belépett, ő maga már a párnán ült. 
 	– Hova a csodába tettem azt a spenóttal teli szitát? 
 	– De hiszen itt van, madame. Rámutatott a pamlagon a mel ette heverő szitára. 
 	– Szóval, itt hagytam. – Az asszony gyorsan felkapta. – Ma semmi sem megy rendesen… – Hirtelen észrevette, hogy Poirot úgy ül, mintha nyársat nyelt volna. 
 	– Mi a csudáért ül éppen itt? Még ha párnán ül is, ez a legkényelmetlenebb ülőhely a szobában. Valamennyi rugója törött. 
 	– Tudom, madame… De… de, azt a képet csodálom a falon. 
 	
 	Maureen felpil antott az olajfestményre, mely egy messzelátóval felszerelt tengerésztisztet ábrázolt. 
 	– Igen – ez jó kép. Csaknem ez az egyetlen jó holmi a házban. Nem is tudják biztosan, hogy nem Gainsborough-e. – Sóhajtott. – Bár Johnnie úgysem volna hajlandó eladni. 
 	Ez a déd-déd és azt hiszem még néhányszor dédapja, aki a hajójával sül yedt el, vagy valami más, rettentően hősies dolgot cselekedett. Johnnie borzasztóan büszke rá. 
 	– Igen – mondta kedvesen Poirot. – Igen, a férjének igazán van mire büszkének lennie. 
 3. 

 	Három óra volt, amikor Poirot dr. Rendel házához ért. 
 	Nyúlpörköltet evett spenóttal és főtlen krumplival, s meglehetősen különös pudingot, amely ezúttal nem égett oda. Ehelyett „belefolyt a víz” – magyarázta Maureen. Poirot ivott még egy fél csészényi üledékes kávét. Nem érezte magát valami pompásan. 
 	Az ajtót Mrs. Scott, az idős házvezetőnő nyitotta ki. Poirot Mrs. Rendel után érdeklődött. 
 	Az asszony a nappali szobában ült, a rádiót hal gatta, s összerezzent, mikor Poirot-t bejelentették. 
 	Az asszony ugyanazt a benyomást keltette Poirot-ban, mint amikor először, látta. Bizalmatlan volt, résen ál t, félt Poirot-tól, vagy attól félt, amit a detektív képvisel. 
 	Még sápadtabbnak látszott, még árnyszerűbbnek, mint annak előtte. Poirot csaknem biztos volt benne, hogy le is fogyott. 
 	– Egy kérdést szeretnék feltenni önnek, madame. 
 	– Egy kérdést? Ó, igen? 
 	– Telefonált önnek Mrs. Upward a halála napján? 
 	Az asszony rábámult. Azután bólintott. 
 	– Hány órakor? 
 	– Mrs. Scott vette át az üzenetet. Hat óra körül, azt hiszem. 
 	– Hogy szólt az üzenet? Arra kérte, hogy látogassa meg aznap este? 
 	– Igen. Azt mondta, hogy Mrs. Oliver és Robin Kilchesterbe mennek, ő pedig teljesen egyedül lesz, minthogy Janetnek aznap este van kimenője. Át tudnék-e menni, hogy legyen társasága. 
 	– Mondta azt is, hogy hánykor menjen át? 
 	– Kilenc órakor vagy azután. 
 	– És átment? 
 	– Át akartam menni. Igazán szándékomban ál t. De, nem is tudom, hogy történt, elaludtam aznap este vacsora után. Tíz óra után ébredtem fel. Úgy gondoltam, akkor már túl késő. 
 	– 
 	Nem 
 	beszélt 
 	a 
 	rendőrségnek 
 	Mrs. 
 	Upward’
 	telefonhívásáról? 
 	Az asszony tágra nyitotta szemét. Rendkívül ártatlan, gyerekes volt a pil antása. 
 	– Meg kel ett volna tennem? Minthogy nem mentem el, úgy gondoltam, nem fontos az egész. Azonkívül, egy kicsit bűnösnek is éreztem magamat. Ha elmegyek, talán még most is élne. – Hirtelen visszatartotta a lélegzetét. – Ó, remélem, nem erről van szó? 
 	– Nem egészen erről – jelentette ki Poirot. Várt egy kicsit, azután azt mondta:
 	– Mitől fél, madame? 
 	Az asszony hevesen kapkodva lélegzett. 
 	– Mitől félek? Én nem félek semmitől. 
 	– De fél. 
 	– Micsoda képtelenség. Mitől félnék? Poirot szünetet tartott, mielőtt beszélni kezdett. 
 	– Az volt az érzésem, hogy talán tőlem fél…
 	Az asszony nem felelt. De a szeme egyre nagyobbra tágult. 
 	Lassan, dacosan megrázta a fejét. 
 	HUSZONNEGYEDIK FEJEZET
 1. 

 	– Így jutunk a bolondokházába – jelentette ki Spence. 
 	– Annyira azért nem rossz a helyzet – jegyezte meg csil apítóan Poirot. 
 	– Azt maga csak úgy mondja. Minden apró értesülés, amit kapunk, egyre nehezebbé teszi a dolgokat. Most maga közli velem, hogy Mrs. Upward három nőnek telefonált. Arra kérte őket, hogy látogassák meg aznap este. Miért hárman? Nem tudta, hogy melyikük Lily Gambol ? Vagy egyáltalán nem is Lily Gambol ról van szó? Vegyük csak azt a könyvet, amelyben Evelyn Hope neve ál . Ez azt sugal ja, hogy Mrs. Upward és Eva Kane egy és ugyanaz a személy. 
 	– S ez pontosan egyezik azzal a benyomással, melyet Mrs. 
 	McGinty elbeszélése keltett James Bentleyben. 
 	– Azt hittem, James Bentley nem volt biztos a dologban. 
 	– Nem is volt biztos benne. Kizárt dolog, hogy James Bentley bármiben is biztos legyen. Nem is nagyon figyelt oda Mrs. McGintyre. Mindazonáltal, ha James Bentleynek az volt a benyomása, hogy Mrs. McGinty Mrs. Upwardról beszél, ez bizony igaz is lehet. A benyomások gyakran bizonyulnak igaznak. 
 	Az utolsó értesülésnek, amit Ausztráliából kaptunk (különben Ausztráliába ment az a nő, nem Amerikába), úgy tűnik, az a lényege, hogy a szóban forgó „Mrs. Hope” 
 	odakint halt meg, húsz évvel ezelőtt. 
 	– Ezt már én is megtudtam – közölte Poirot. 
 	– Maga mindig mindent tud, igaz, Poirot? Poirot fel sem vette ezt a gúnyolódást. Így szólt:
 	– Egyrészt ott az Ausztráliában elhunyt „Mrs. Hope”, másrészt? 
 	– Másrészt itt van Mrs. Upward, egy gazdag északi gyáros özvegye. Leeds közelében lakott a férjével, és volt egy fia. 
 	Nem sokkal a fiú születése után a férje meghalt. A fiú hajlamos volt a tüdőbajra, s az asszony férje halála óta jórészt külföldön élt vele. 
 	– S mikor kezdődik az a családregény? 
 	– A családregény négy évvel azután kezdődik, hogy Eva Kane 
 	elhagyta Angliát. 
 	Upward 
 	valahol 
 	külföldön
 	ismerkedett meg a feleségével, és az esküvő után hazahozta. 
 	– Szóval, tulajdonképpen Mrs. Upward lehetett Eva Kane? 
 	Mi volt a leányneve? 
 	– Úgy tudom, Hargraves. De mit számít a név? 
 	– Csakugyan, mit. Meglehet, hogy Eva Kane vagy Evelyn Hope Ausztráliában meghalt – kitalálhatott magának valami alkalmas 
 	halálesetet, 
 	azután 
 	Hargraves 
 	néven
 	feltámaszthatta önmagát, hogy gazdag házasságot kössön. 
 	
 	– Mindez régen történt – jegyezte meg Spence. – De tegyük fel, hogy igaz. Tegyük fel, hogy megtartott magáról egy fényképet, tegyük fel, hogy Mrs. McGinty meglátta a képet – akkor csak azt tételezhetjük fel, hogy Mrs. Upward gyilkolta meg Mrs. McGintyt. 
 	– Meglehet, hát nem? Robin Upward fel épett a rádióban aznap este. Mrs. Rendel azt ál ítja, hogy náluk járt azon az estén, de nem kapott választ a kopogásra. Mrs. Sweetiman szerint, Jane Groom azt mondta neki, hogy Mrs. Upward valójában nem is olyan nyomorék, mint ahogy mutatja. 
 	– Ez mind rendben van, Poirot, de marad az a tény, hogy őt magát is meggyilkolták – miután felismert egy fényképet. 
 	Most pedig maga azt akarja kideríteni, hogy a két haláleset nincs összefüggésben egymással. 
 	– 
 	Dehogy, 
 	dehogy. 
 	Ezt 
 	nem 
 	mondom. 
 	Bizony, 
 	összefüggésben vannak. 
 	– Feladom. 
 	– Evelyn Hope. Ez a kérdés kulcsa. 
 	– Evelyn Carpenter? Az az elképzelése? Hogy nem Lily Gambol , hanem az Eva Kane leánya? De bizonyára nem gyilkolta meg a tulajdon anyját. 
 	– Nem, nem. Nem anyagyilkosságról van szó. 
 	– Micsoda bosszantó alak maga, Poirot. Legközelebb az fogja mondani, hogy Eva Kane, Lily Gambol , Janice Courtland és Vera Blake valamennyien Broadhinnyben élnek. Mind a négy gyanúsított. 
 	– Több van, mint négy. Eva Kane Craigék gyereklánya volt, ne felejtse el. 
 	– Mi köze ennek a dologhoz? 
 	– Ahol gyereklány van, ott gyerekeknek is kel lenniük –
 	vagy legalábbis egy gyereknek. Mi történt a Craig gyerekekkel? 
 	– Azt hiszem, egy fiú és egy lány volt. Valami rokon vette őket magához. 
 	– Akkor hát még két embert kel számításba venni. Két embert, akik megtarthattak egy fényképet, a harmadik oknál fogva, amit említettem – bosszúból. 
 	– Nem hiszem – jegyezte meg Spence. Poirot sóhajtott. 
 	– Egyre megy. Akkor is figyelembe kel vennünk. Azt hiszem, tudom az igazságot – de van egy dolog, ami teljesen megzavar. 
 	– Örülök, hogy magát is zavarja valami – jegyezte meg Spence. 
 	– Biztosítson engem egy dolog felől, mon cher Spence. 
 	Igaz, hogy Eva Kane Craig kivégzése előtt elhagyta az országot? 
 	– Igaz bizony. 
 	– És Eva Kane akkor gyermeket várt? 
 	– Úgy van. 
 	– Bon Dieu, milyen ostoba voltam – sóhajtott fel Poirot. –
 	Hiszen ugye milyen egyszerű az egész? 
 	E megjegyzés után csaknem történt még egy gyilkosság – Spence főfelügyelő majdnem meggyilkolta Hercule Poirot-t a kilchesteri rendőrfőkapitányságon. 
 2. 

 	– Meghívásos telefonbeszélgetést kérek mondta Poirot. 
 	– Mrs. Ariadne Oliverrel. 
 	Nem ment minden nehézség nélkül nyélbe ütni a meghívásos telefonbeszélgetést Mrs. Oliverrel. Mrs. Oliver dolgozott, és nem lehetett zavarni. Ennek el enére Poirot semmibe vette a visszautasítást. Rögtön meg is hal otta az írónő hangját. 
 	Ingerült volt és meglehetősen izgatott. 
 	– Na, mit akar? – kiáltott a telefonba Mrs. Oliver. – Éppen most kel ett felhívnia? Csodálatos ötletem támadt egy rövidáruüzletben elkövetett gyilkossággal kapcsolatban. 
 	Tudja, olyan régimódi üzlet, ahol kombinékat és furcsa, hosszú uj ú atlétatrikókat árulnak. 
 	– Nem tudom – válaszolta Poirot. – Különben is, amit én akarok mondani magának, az sokkal fontosabb. 
 	– Lehetetlen – jelentette ki Mrs. Oliver. – Legalábbis számomra, úgy értem. Ha le nem jegyzem az ötletem nyers vázlatát, kimegy a fejemből. 
 	Hercule Poirot ügyet sem vetett erre az alkotói gyötrelemre. 
 	Gyors, el entmondást nem tűrő kérdéseket tett fel Mrs. 
 	Olivérnek, aki kissé határozatlanul válaszolt rájuk. 
 	
 	– Igen… igen… egy kis bemutató színház… nem tudom a nevét… Hát, egyiküket valami Cecilnek hívták, és akivel én beszélgettem, azt Michaelnek. 
 	– Kitűnő.. Mindössze ennyit akartam tudni. 
 	– De miért Cecil és Michael? 
 	– Térjen vissza a kombinékhoz és a hosszú uj ú trikókhoz, madame. 
 	– Nem értem, miért nem tartóztatja le dr. Rendel t –
 	jegyezte meg Mrs. Oliver. – Én azt tenném, ha én lennék a Scotland Yard főnöke. 
 	– Bizony, az meglehet. Sok szerencsét a rövidárubolti gyilkossághoz. 
 	– Az egész ötlet elil ant már – közölte Mrs. Oliver. – Maga tette tönkre. 
 	Poirot kedvesen elnézést kért. 
 	Letette a kagylót, és rámosolygott Spence-re. 
 	– Most megyünk – legalábbis én megyek –, és beszélek egy fiatal színésszel, akinek Michael a keresztneve, s aki kisebb szerepeket játszik a cul enquayi Kis Bemutató Színházban. Csak azt remélem, hogy ő az igazi Michael. 
 	– Mi az ördögért…
 	Poirot 
 	ügyesen 
 	megelőzte 
 	Spence 
 	főfelügyelő
 	dühkitörését. 
 	– Tudja, cher ami, mi az a secret de Polichinel e? 
 	– Franciaórát akar tartani? – kiáltotta dühösen a főfelügyelő. 
 	– A secret de Polichinel e olyan titok, melyet mindenki tudhat. Éppen ezért, akik nem tudják, sose hal anak róla –
 	mert, ha mindenki azt hiszi, hogy az ember tud valamiről, akkor senki sem közli magával. 
 	– Nem is tudom, hogy vagyok képes megál ni, hogy meg ne fojtsam magát – jelentette ki Spence főfelügyelő. 
 	HUSZONÖTÖDIK FEJEZET
 	A halottszemlét megtartották – megál apították, hogy ismeretlen személy vagy személyek által elkövetett gyilkosság történt. 
 	A halottszemle után mindazok, akik jelen voltak,” Hercule Poirot meghívására Long Meadowsba mentek. 
 	Poirot szorgos munkával valamiféle látszatrendet hozott létre a hosszú nappali szobában. Csinos félkörben helyezte el a székeket, Maureen kutyáit némi nehézségek árán kiűzte, s ő maga, mint önjelölt előadó a szoba végében foglalt helyet, és egy kis elfogódott torokköszörüléssel megnyitotta a gyűlést. 
 	– Messierus et Mesdames…
 	Szünetet tartott. Következő szavai váratlanok voltak, s csaknem bohózatba il őeknek tűntek. 
 	„Mrs. McGinty halott. Hogy halt meg hát? Csakúgy, mint én, 
 	épp térden állt. 
 	Mrs. McGinty halott. Hogy halt meg hát? Csakúgy, mint én, kinyújtva karját. Mrs. 
 	McGinty halott. Hogy halt meg hát? Csakúgy, mint…” 
 	Megpil antva az arckifejezésüket, így folytatta:
 	– Nem őrültem meg. Az, hogy elmondom önöknek egy gyermekjáték gyerekes versét, még nem azt jelenti, hogy eljutottam a második gyermekkorba. Néhányan önök közül talán játszották ezt a játékot gyermekkorukban. Mrs. 
 	Upward játszotta. Sőt, még el is mondta nekem a verset –
 	egy különbséggel, ö azt mondta:
 	„Mrs. McGinty halott. Hogy halt meg hát? Csakúgy, mint én, 
 	kinyújtva nyakát.” 
 	Ezt mondta – és ezt is tette. Kinyújtotta a nyakát, és ő is éppúgy, mint Mrs. McGinty, meghalt…
 	Céljaink érdekében vissza kel térnünk az elejére. Mrs. 
 	McGintyhez
 	– amint térden ál va súrolt más emberek otthonában. Mrs. 
 	McGintyt meggyilkolták, és egy férfit, James Bentleyt letartóztattak, bíróság elé ál ítottak és elítéltek. Bizonyos okoknál fogva az üggyel megbízott rendőrtiszt, Spence főfelügyelő nem volt meggyőződve Bentley bűnösségéről, bár a bizonyítékok erősen el ene szóltak. Én egyetértettem vele. Lejöttem ide, hogy választ adjak erre a kérdésre: hogy halt meg hát Mrs. McGinty? Miért halt meg? 
 	Nem adom elő önöknek az egész hosszú és bonyolult történetet. Csak olyan egyszerű dolgokat mondok el, mint például az, hogy milyen bizonyítékot nyújtott számomra egy üveg tinta. A Sunday Cometben, melyet Mrs. McGinty a halálát megelőző vasárnap olvasott, négy fénykép jelent meg. Önök már mindent tudnak ezekről a fényképekről, ezért csak annyit teszek hozzá, hogy Mrs. McGinty felismerte az egyiket: látta már azelőtt is az egyik házban, ahol dolgozott. 
 	Mrs. McGinty beszélt erről James Bentleynek, bár ő akkor nem tulajdonított fontosságot a dolognak, sőt még később sem. Tulajdonképpen alig figyelt oda. De az volt a benyomása, hogy Mrs. McGinty Mrs. Upward házában látta azt a fényképet, s amikor Mrs. McGinty egy nőre célzott, aki
 	„nem lenne olyan büszke, ha kiderülne minden”, akkor Mrs. 
 	Upwardra célzott. Nem bízhatunk Bentley kijelentésében, de Mrs. McGinty nyilvánvalóan használta azt a kifejezést a büszkeséggel kapcsolatban, és semmi kétség, Mrs. 
 	Upward büszke és el entmondást nem tűrő asszony volt. 
 	Mint valamennyien tudják – néhányan jelen voltak, a többiek hal hatták –, én megmutattam azokat a fényképeket Mrs. 
 	Upward házában. Észrevettem, hogy Mrs. Upward arcán átvil an a megdöbbenés és a felismerés, s én ezt a fejére is olvastam. Be kel ett ismernie. Azt mondta, hogy „látta valahol az egyik fényképet, de nem tud visszaemlékezni rá, hogy hol”. Amikor megkérdeztem, melyik fényképet, rámutatott a gyermek Lily Gambol fényképére. 
 	De, hadd mondjam meg, nem ez volt az igazság. Valami személyes indítéknál fogva Mrs. Upward magának akarta megtartani a felismerést. Nem arra a fényképre mutatott, amelyet felismert, csak hogy leszereljen. 
 	De volt valaki, akit nem tudott félrevezetni: a gyilkost. Valaki tudta, melyik fényképet ismerté fel Mrs. Upward. És ennél a pontnál nem kerülgetem a forró kását – a kérdéses fénykép Eva Kane-é volt, azé a nőé, aki bűntárs, áldozat, vagy meglehet, az irányító szel em volt a híres Craig gyilkossági ügyben. 
 	Másnap este Mrs. Upwardot meggyilkolták. Ugyanazért gyilkolták meg, mint Mrs. McGintyt. Mrs. McGinty kinyújtotta a karját, Mrs. Upward pedig a nyakát nyújtotta ki – a következmény ugyanaz volt. 
 	Nos, mielőtt Mrs. Upward meghalt, három nő kapott telefonüzenetet. Mrs. Carpenter, Mrs. Rendel és Miss Henderson. Mindhárom telefonüzenet úgy szólt, hogy a kérdéses személy menjen és látogassa meg Mrs. 
 	Upwardot 
 	aznap 
 	este. 
 	Mrs. 
 	Upward 
 	háztartási
 	alkalmazottjának este kimenője volt, s a fia és Mrs. Oliver Cul enquaybe mentek. Éppen ezért, úgy tűnt, hogy mindhárom nővel négyszemközt akar beszélni. 
 	Namármost, miért három nővel? Tudta Mrs. Upward, hogy hol látta az Eva Kane fényképét? Vagy azt tudta, hogy látta már, de nem tudott visszaemlékezni rá, hogy hol? 
 	Hasonlított egymásra ez a három nő valamiben? Úgy tűnik, semmiben, a korukat kivéve. Hozzávetőleg valamennyien körülbelül harmincévesek. 
 	Talán olvasták a Sunday Comet cikkét. Rendkívül szentimentális képet fest Eva Kane leányáról. Azok a nők, akiket Mrs. Upward meghívott, valamennyien a megfelelő
 	korban voltak ahhoz, hogy Eva Kane leánya lehessen bármelyikük. 
 	Tehát úgy tűnt, élt Broadhinnyben egy fiatal nő, aki Craignek, a híres gyilkosnak és a szeretőjének, Eva Kane-nek a leánya, azonkívül úgy tűnt, ez a fiatal nő bármire hajlandó, csak hogy megakadályozza, hogy ez a tény kiderüljön. Valóban, még arra is hajlandó, hogy kétszeres gyilkosságot kövessen el. Mert amikor Mrs. Upwardot holtan találták, két kávéscsésze volt az asztalon, mindkettőt használták, és a vendég csészéjén halvány rúzsnyomok látszottak. 
 	Most pedig térjünk vissza a három nőhöz, akik telefonüzenetet kaptak. Mrs. Carpenter megkapta az üzenetet, de azt mondja, nem ment el a Laburnumsba aznap este. Mrs. Rendel el akart menni, de elaludt egy széken ülve. Miss Henderson elment, de a ház sötét volt, és senki nem jött ki a kopogásra, így aztán távozott. 
 	Ezeket a történeteket a három nő mondta el. De vannak ezeknek el entmondó bizonyítékok. Ott a második, a rúzsos kávéscsésze, s egy kívülál ó tanú, egy lány, Edna határozottan ál ítja, hogy egy szőke hajú nőt látott bemenni a házba. Azonkívül, bizonyíték egy il atszer is, egy drága és különleges il atszer, melyet az érdekeltek közül kizárólag Mrs. Carpenter használ. 
 	Valaki félbeszakította. Eve Carpenter felkiáltott:
 	– Hazugság. Szemenszedett, komisz hazugság. Nem én voltam az! Egyáltalán oda se mentem! Egyáltalán a közelébe se mentem annak a helynek. Guy, tégy valamit ezek el en a hazugságok el en. 
 	Guy Carpenter sápadt volt a dühtől. 
 	– Hadd közlöm magával, M Poirot, hogy a rágalmazást tiltja a törvény, és a jelenlevők valamennyien tanúk rá. 
 	– Rágalmazás kijelenteni, hogy a felesége egy bizonyos fajta il atszert használ – s hadd tegyem hozzá azt is, hogy egy bizonyos fajta szájrúzst? 
 	– Nevetséges – kiáltotta Eve. •- Tökéletesen nevetséges! 
 	Bárki szétfröcskölhette az én parfümömet. 
 	Poirot váratlanul az asszonyra mosolygott. 
 	– Mais oui, pontosan! Bárki megtehette. Kézenfekvő, s nem is valami körmönfont dolog ilyesmit megtenni. 
 	Otromba és kezdetleges módszer. Annyira otromba, hogy ami engem il et, nem is érte el célját. Többet tett ennél. 
 	Amint mondani szokás, ötleteket adott nekem. Igen, ötleteket adott nekem. 
 	Il atszer… s rúzsnyomok egy csészén… biztosítom önöket, hogy minden nyomot egészen könnyedén el lehet törölni. 
 	Vagy magát a csészét is el lehet mosni. Miért ne? Senki nem volt a házban. Mégsem tüntették el a nyomokat. Azt Kérdeztem magamtól, hogy miért? A válasz pedig, úgy tűnt, az, hogy szándékosan kihangsúlyozzák, nőről van szó, hogy aláhúzzák azt a tényt, nő követte el a gyilkosságot. 
 	Mérlegeltem azt is, hogy mindhárom nő esetében telefonüzenetet hagytak. Egyetlen esetben sem beszélt az, akinek az üzenet szólt, személyesen Mrs. Upwarddal. Így hát meglehet, nem is Mrs. Upward telefonált. Valaki olyan lehetett, aki nagyon igyekezett egy nőt belekeverni –
 	bármelyik nőt – a bűnügybe. Ismét azt kérdeztem, miért? 
 	És erre csak egyetlen válasz lehetséges – éspedig az, hogy Mrs. Upwardot nem nő gyilkolta meg – hanem férfi. 
 	Körbehordozta pil antását hal gatóságán. Valamennyien igen csendesen ültek. Csak ketten szóltak hozzá. 
 	Eve Carpenter sóhajtva azt mondta: – Na, végre, értelmesen beszél! 
 	Mrs. Oliver, fejével nyomatékosan bólogatva, így szólt: –
 	Hát persze. 
 	– Szóval, eljutottam ehhez a ponthoz – Mrs. Upwardot egy férfi gyilkolta meg! De ki az a férfi? A gyilkosság okának még mindig ugyanannak kel lennie – a fénykép a sarkalatos pontja az egésznek. Kinek a birtokában volt az a fénykép? Ez az első kérdés. S miért tartotta meg az il ető a fényképet? 
 	Nos, ez talán nem is olyan nehéz kérdés. 
 	Mondjuk, hogy eredetileg érzelmi okból tartották meg. 
 	Miután Mrs. McGintyt eltették láb alól, a fényképet szükségtelen megsemmisíteni, De a második gyilkosság után már más a helyzet. Ezúttal a fényképnek egészen biztosan köze van a gyilkossághoz. Most már veszélyes dolog megtartani. Ezért, ugye egyetértenek valamennyien, biztos, hogy meg kel semmisíteni. Körbepil antott a helyeslően bólogató hal gatóságon. 
 	– Ám, mindennek el enére, a fényképet nem semmisítették meg! Nem, nem semmisítették meg! Tudom, mert megtaláltam. Néhány nappal ezelőtt találtam meg. Ebben a házban leltem rá. Abban a fiókos szekrényben bukkantam rá, amely, mint látják, ott ál a falnál. Itt van. 
 	Felmutatta a negédes, rózsás lány megfakult fényképét. 
 	– Igen – folytatta Poirot. – Ez Eva Kane. A fénykép hátára egy szót írtak ceruzával. Mondjam meg önöknek, mi ez a szó? „Anyám”…
 	Komoly és vádló pil antása Maureen Sum-merhayesen nyugodott. Az asszony hátralökte arcába hul ó haját, és tágra nyílt, rémült szemmel bámult rá. 
 	– Nem értem. Én egyáltalán…
 	– Nem, Mrs. Summerhayes, maga nem érti. Mindössze két ok szólhatott amel ett, hogy a második gyilkosság után az il ető megtartsa ezt a fényképet. Az első ártatlan érzelmesség. 
 	Magának nincsen bűntudata, tehát maga megtarthatta volna a fényképet. Maga mondta egyik nap Carpenterek házában, hogy maga is örökbe fogadott gyermek volt. 
 	Kétlem, valaha is tudta, hogy hívták az édesanyját. De valaki más tudta. Valaki, aki nagyon büszke a családjára, s ez a büszkeség készteti arra, hogy megtartsa ősei otthonát, mert büszke az őseire és a származására. Ez a férfi inkább meghalna, minthogy az emberek – és a gyermekei – megtudják, hogy Maureen Summerhayes a gyilkos Craig és Eva Kane leánya. Ez a férfi, mint mondtam, inkább meghalna. De hát ez, ugye, nem segítene? Ezért, mondjuk, ez a férfi inkább felkészül a gyilkosságra. 
 	Johnnie Summerhayes felál t ültéből. Hangja, amint beszélni kezdett, csaknem barátságos volt. 
 	– Hogy mennyi ostobaságot beszél maga összevissza! 
 	Élvezi, hogy csak beszél, beszél, és csak feltevés az egész! Feltevés, és semmi egyéb! 
 	Hirtelen dühvel tört ki belőle a harag. 
 	– Maga átkozott, mocskos disznó…
 	Fürgesége, amint keresztüliramodott a helyiségen, váratlanul érte a szobában levőket. Poirot ügyesen hátraugrott, Spence főfelügyelő pedig hirtelen Poirot és Summerhayes között termett. 
 	– Ugyan, ugyan, Summerhayes őrnagy, nyugodjék meg…
 	nyugodjék meg…
 	Summerhayes összeszedte magát, vál at vont, és így szólt:
 	– Elnézést. Igazán nevetséges dolog! Végül is – bárki elrejthet egy fényképet egy fiókban. 
 	– Pontosan – helyeselte Poirot. – Az az érdekes, hogy ezen a fényképen nincsenek uj lenyomatok. 
 	Szünetet tartott, azután kedvesen bólintott. 
 	– Pedig kel ett volna lenniük – jelentette ki. – Ha Mrs. 
 	Summerhayes tartogatja a fényképet, ő jóhiszemű, tehát az ő uj lenyomatának rajta kel ett volna lennie. 
 	Maureen felkiáltott:
 	– Azt hiszem, maga megőrült. Soha életemben nem láttam azt a fényképet. Csak Mrs. Upwardnál, azon a napon. 
 	– Az a szerencséje – jegyezte meg Poirot –, hogy tudom, igazat mond. A fényképet csak néhány perccel azelőtt tették a fiókba, mielőtt én megtaláltam. Aznap délelőtt kétszer borították ki a fiók tartalmát a földre, s én kétszer tettem vissza mindent; első alkalommal a fénykép nem volt a fiókban, második alkalommal ott volt. A közbeeső időben helyezték el ott
 	– és azt is tudom, hogy kicsoda. 
 	Poirot hangjának megváltozott a csengése. Már nem az a lehetetlen bajuszú, festett hajú, nevetséges kis ember volt, hanem vadász, aki megközelítette az űzött vadat. 
 	– A bűntetteket egy férfi követte el – a legközönségesebb oknál fogva követte el pénzért. Mrs. Upward házában egy könyvet találtak, amelynek első oldalára azt írták, hogy Evelyn Hope. Eva Kane a Hope nevet vette fel, amikor elhagyta Angliát. Amennyiben Evelyn volt az igazi neve, akkor igen valószínű, hogy gyermekének is az Evelyn nevet adta, mikor az megszületett. Ám Evelyn éppúgy férfinév, mint női név. Miért fogadtuk el, hogy Eva Kane gyermeke leány? Nagyjából azért, mert a Sunday Comet ezt írta. De valójában a Sunday Comet nem írta ezt szó szerint, csak romantikusan feltételezte. Csakhogy Eva Kane még gyermeke születése előtt hagyta el Angliát – is így senki nem tudhatta, milyen nemű lett a gyermek. 
 	Engem is ez vezetett félre. A sajtó romantikus pontatlansága. 
 	Tehát, Evelyn Hope, Eva Kane fia Angliába jön. 
 	Tehetséges fiatalember, és felkelti egy gazdag asszony érdeklődését, aki mit sem tud a származásáról – csak azt a romantikus történetet ismeri, melyet a fiú mesél neki: aranyos kis történet egy tragikus, ifjú táncosnőről, aki Párizsban halt meg tüdőbajban. 
 	Az asszony magányos, és nemrégiben veszítette el a tulajdon fiát. A tehetséges fiatal drámaíró, megegyezésük alapján, felveszi az asszony nevét. 
 	De az igazi neve Evelyn Hope, ugye, Mr. Upward? 
 	Robin Upward metsző hangon felkiáltott:
 	– Már hogy is lenne? Nem tudom, miről beszél. 
 	– Igazán nem remélheti, hogy le tudja tagadni. Vannak emberek, akik az igazi nevén ismerik. Az Evelyn Hope nevet a maga kézírásával írták bele abba a könyvbe –
 	ugyanazzal a kézírással, mel yel az „Anyám” szót írták ennek a fényképnek a hátára. Mrs. McGinty meglátta a fényképet s rajta az írást, amikor rendbe rakta a maga holmiját. Miután elolvasta a Sunday Cometet, beszélt magával erről. Mrs. McGinty úgy vélte, hogy a fénykép Mrs. 
 	Upwardot ábrázolja fiatal korában, mivel fogalma sem volt róla, hogy Mrs. Upward magának nem az édesanyja. De maga tudta, hogy ha egyszer szóba hozza a dolgot, s ez Mrs. Upward fülébe jut, az a véget jelentené. Mrs. 
 	Upwardnak teljesen elvakult felfogása volt az át-öröklésről. 
 	Egy percig sem tűrte volna maga mel ett egy híres gyilkosnak a fiát. A hazugságait sem bocsátotta volna meg. 
 	Így hát Mrs. McGintyt mindenáron el kel ett hal gattatni. 
 	Maga talán valami kis ajándékot ígért neki a hal gatásért. 
 	Benézett hozzá másnap este, útban a rádió felé – és meggyilkolta. Így…
 	Poirot hirtelen mozdulattal felkapta a cukor-törőt a polcról, megforgatta, és úgy sújtott le vele, mintha Robin fejét akarná betörni. 
 	A mozdulat olyan fenyegető volt, hogy a félkörben ülők közül többen felkiáltottak. 
 	Robin Upward felsikoltott. Magas, rémült volt a sikoltása. 
 	– Ne… ne… – üvöltötte. – Véletlenül történt. Esküszöm, hogy véletlenül történt. Nem akartam megölni. Elvesztettem a fejemet, esküszöm, csak elvesztettem a fejemet. 
 	– Maga lemosta a vért, és visszatette a cukortörőt ide, ebbe a szobába, ahol találta. Csakhogy most már új tudományos módszerekkel meg lehet határozni a vérfoltok eredetét – és ki lehet mutatni a rejtett uj lenyomatok jelenlétét. 
 	– Mondom magának, eszemben sem volt meggyilkolni…
 	Különben sem az én hibám… nem vagyok felelős érte. A véremben van. Nem tehetek róla. Nem akaszthatnak fel olyasmiért, amiről nem tehetek…
 	– Csakugyan nem? – morogta a bajusza alatt Spence. –
 	Majd meglátja, hogy megtehetjük-e! 
 	Hangosan így szólt, komoly, hivatalos hangon:
 	– Figyelmeztetnem kel , Mr. Upward, hogy mindent, amit mond…
 	HUSZONHATODIK FEJEZET
 	– Igazán nem értem, M Poirot, hogy jutott eszébe Robin Upwardra gyanakodni. 
 	
 	Poirot elégedetten pil antott a feléje forduló arcokra. 
 	Mindig is élvezettel magyarázott. 
 	– Már sokkal előbb gyanakodnom kel ett volna. Az a mondat volt a bizonyíték, s milyen egyszerű bizonyíték, amelyet Mrs. Summerhayes mondott aznap, az estélyen. 
 	Azt mondta Robin Upwardnak: „Gyűlölöm a gondolatot, hogy örökbe fogadtak, maga is?” Ez a két szó kinyilatkoztatás volt. Maga is? Ez azt jelentette – csak azt jelenthette –, hogy Mrs. Upward Robin Upwardnak nem az édesanyja. 
 	Mrs. Upward betegesen vigyázott, nehogy valaki megtudja, hogy Robin nem az édesfia. Alighanem túlságosan gyakran hal ott 
 	mocskos 
 	megjegyzéseket 
 	tehetséges
 	fiatalemberekkel kapcsolatban, akik idősebb nőkkel, il etve nőkből élnek. S igen kevesen tudták – csak a kis színházi coterie –, hogy találkozott össze Robinnal. Az asszonynak kevés közeli barátja volt Angliában, mivel olyan hosszú ideig élt külföldön, s mindenesetre úgy döntött, hogy ide költözik, és itt telepedik le, távol yorkshire-i otthonától. Még ha összetalálkozott is hajdani barátaival, akkor sem világosította fel őket, mikor azt hitték, hogy ez a Robin ugyanaz a Robin, akit kisfiúként ismertek. De nekem kezdettől fogva szeget ütött a fejembe, hogy van valami mesterkélt a Laburnums beli életvitelben. Robin nem úgy viselkedett Mrs. Upwarddal szemben, mint valami elkényeztetett gyermek, sem mint egy szerető fiú. Úgy viselkedett, mint egy pártfogolt a patronnal szemben. A meglehetősen különös Madre megszólításnak színpadias színezete volt. Mrs. Upward pedig, bár nyilvánvalóan nagyon szerette Robint, mindazonáltal, öntudatlanul is, úgy bánt vele, mint Valami értékes holmival, amelyet megvásárolt és megfizetett. 
 	Szóval, itt van Robin, aki kényelmesen megalapozva helyzetét, „Madre” támogatásával folytatja mesterségét, s akkor, biztonságos világába betoppan Mrs. McGinty, aki felismerte a fiókjában őrzött fényképet – a fényképet, melynek hátlapjára azt írta, hogy „Anyám”. Az anyja, akiről azt mesélte Mrs. Upwardnak, hogy tehetséges, fiatal táncosnő volt, és tüdőbajban halt meg! Mrs. McGinty, persze, azt hiszi, hogy a fénykép Mrs. Upwardról készült fiatal korában, minthogy természetes dolognak fogadja el, hogy Mrs. Upward Robin édesanyja. Nem hiszem, hogy a kifejezett zsarolás egyáltalán megfordult Mrs. McGinty fejében, csak azt remélte, hogy „valami szép kis ajándékot” 
 	kap annak fejében, ha tartja á száját egy hajdani pletykáról, ami nem lenne kel emes egy olyan „büszke” asszony számára, mint Mrs. Upward. 
 	De Robin nem vál al semmiféle kockázatot. Elemeli a cukortörőt, amiről Mrs. Summerhayes nevetve megjegyzi, hogy tökéletes szerszám gyilkossághoz, és a következő
 	estén, útban a rádió felé, betér Mrs. McGinty házikójába. 
 	Az asszony teljesen gyanútlanul bevezeti a nappaliba, ő
 	pedig meggyilkolja. Robin tudja, Mrs. McGinty hol tartja a megtakarított pénzét – úgy tűnik, ezt mindenki tudja Broadhinnyben –, úgy tesz, mintha betörést követtek volna el, elrejti a pénzt odakint. Bentley gyanúba keveredik, s letartóztatják. Az okos Robin Upward most már biztonságban érzi magát. 
 	Ám akkor én hirtelen négy fényképet mutatok, s Mrs. 
 	Upward felismeri, hogy az egyik azonos Robin táncosnő
 	anyjának a fényképével! Időre van szüksége, hogy átgondolja a dolgokat. Gyilkosságról van szó. Lehetséges, hogy Robin?… Nem, visszautasítja a gondolatot. 
 	Hogy végül is mit szándékozott tenni, azt nem tudjuk. De Robin nem vál alt semmiféle kockázatot. Eltervezi az egész mise en scéne-t. A színházi látogatást, a Janet esti kimenőjét, a telefonhívásokat, a kávéscsésze gondos be-maszatolását azzal a szájrúzzsal, melyet Eve Carpenter kézitáskájából csent el, s még jel egzetes il atszeréből is vásárol egy üveggel. Megrendezett színpadi jelenet az egész, előkészített kel ékekkel. Míg Mrs. Oliver a kocsiban várt, Robin kétszer szaladt vissza a házba. A gyilkosság másodpercek műve volt. Ezután már csak a „kel ékeket” 
 	kel ett gyorsan elhelyeznie. S Mrs. Upward halálával, a végrendelete szerint, hatalmas vagyont örökölt, s a gyanú nem terelődhetett rá, mert teljesen bizonyosnak tűnik, hogy egy nő követte el a bűntettet. Minthogy aznap este három nő látogatott a házikóhoz, csaknem biztos, hogy az egyiküket fogják gyanúsítani. És ez csakugyan így történt. 
 	De Robin, mint minden bűnöző, túlságosan magabiztos és gondatlan volt. Nemcsak hogy egy könyv volt a házban, első oldalán az igazi nevével, hanem bizonyos oknál fogva megtartotta 
 	a 
 	végzetes 
 	fényképet 
 	is. 
 	Sokkal
 	biztonságosabb lett volna számára, ha megsemmisíti, de ragaszkodott ahhoz az elképzeléséhez, hogy fel tudja használni a megfelelő pil anatban, gyanúba keverve vele valaki mást. 
 	Valószínűleg akkor jutott eszébe Mrs. Summerhayes. Ez lehetett az oka, hogy a házikóból Long Meadowsba költözött. Végül is, a cukortörő az asszonyé volt, s tudta, hogy 
 	Mrs. 
 	Summerhayest 
 	is 
 	örökbe 
 	fogadták
 	gyermekkorában és nehéz lett volna bebizonyítania, hogy nem ő Eva Kane leánya. 
 	Mindenesetre, amikor Deirdre Henderson elismerte, hogy jelen volt a bűntett színhelyén, akkor felmerült benne az az ötlet, hogy elrejti a fényképet a lány holmijai között. 
 	Megpróbálta végrehajtani a dolgot, egy létrát használva, melyet a kertész az ablaknál hagyott. Ám Mrs. Wetherby idegeskedett, s ragaszkodott hozzá, hogy minden ablakot zárva tartsanak, így aztán Robin terve nem sikerült. 
 	Egyenesen visszajött ide, s betette a fényképet egy fiókba, melyet, balszerencséjére, nem sokkal azelőtt kutattam át. 
 	Ezért aztán tudtam, hogy a fényképet valaki becsempészte a fiókba, s azt is tudtam, hogy ki – rajtam kívül az egyetlen idegen a házban –, az az ember, aki szorgalmasan gépelt a fejem fölött. 
 	Minthogy az Evelyn Hope név egy, a házikóból való könyv első lapján szerepelt, Evelyn Hope-nak vagy Mrs. 
 	Upwardnak, vagy Robin Upwardnak kel ett lennie. 
 	Engem az Evelyn név vezetett félre – Mrs. Carpenterrel hoztam kapcsolatba, minthogy őt Eve-nek hívják. De az Evelyn férfinév is lehet. 
 	Eszembe jutott Mrs. Oliver elbeszélése a cul enquayi Kis Bemutató Színházban lezajlott beszélgetésről. Azzal a fiatal színésszel akartam bizonyítani a feltevésemet, hogy Robin nem Mrs. Upward édesfia. Mert abból, ahogy ez a színész beszélt, tisztán kitűnt, hogy ismeri a való tényeket. S igen sokatmondó az a története Mrs. Upwardról, hogy az asszony milyen gyorsan megtorolta, amikor egy fiatalember becsapta a származásával kapcsolatban. 
 	Az az igazság, hogy már sokkal előbb át kel ett volna látnom a szitán. Egy súlyos tévedés akadályozott ebben. 
 	Azt hittem, szándékosan löktek meg, hogy a vonat alá kerüljek – s Mrs. McGinty gyilkosa cselekedte ezt. Nos, gyakorlatilag Robin Upward volt az egyetlen személy Broadhinnyben, aki nem lehetett abban az időpontban a kilchesteri ál omáson. 
 	Johnnie Summerhayesből hirtelen kitört a nevetés. 
 	– Talán valami öreg kofa volt az, egy kosárral. Azok szoktak lökdösődni. 
 	Poirot így folytatta:
 	– Robin Upward tulajdonképpen túlságosan önhitt volt ahhoz, hogy egyáltalán tartson tőlem. Ez jel emző a gyilkosokra. Talán szerencse is. Mert ebben az ügyben igen kevés volt a bizonyíték. 
 	Mrs. Oliver megmoccant. 
 	– Azt akarja mondani – kérdezte hitetlenkedve –, Robin azalatt gyilkolta meg az anyját, amíg én kint ültem a kocsiban, és még csak sejtelmem sem volt róla? Nem is lett volna rá ideje. 
 	– De bizony volt ideje. Az emberek fogalmai az időről általában nevetségesen tévesek. Csak figyelje meg egyszer, milyen gyorsan át lehet rendezni egy színpadot. 
 	Ebben az esetben a kel ékek kérdése volt az egész. 
 	– A jó öreg színház – mormolta gépiesen Mrs. Oliver. 
 	– Igen, ez kifejezetten színpadias gyilkosság volt. 
 	Túlságosan is kiagyalt volt az egész. 
 	– Én ott ültem a kocsiban, s még csak sejtelmem sem volt az egészről. 
 	– Attól tartok – mormolta Poirot –, hogy női ösztönei szabadságon voltak aznap. 
 	HUSZONHETEDIK FEJEZET
 	– Nem megyek vissza a Breather és Scuttlehez – jelentette ki Maude
 	Wil iams. – Különben is ócska cég. 
 	– És megszolgálta, amiért szüksége volt rá. 
 	
 	– Hogy érti ezt, M Poirot? 
 	– Miért jött a világnak ebbe a részébe? 
 	– Felteszem, minthogy maga mindentudó, úgy véli, ezt is tudja? 
 	– Van egy kis ötletem ezzel kapcsolatban. 
 	– S mi az a híres ötlet? 
 	Poirot tűnődve pil antott Maude hajára. 
 	– Én igazán titoktartó voltam – jegyezte meg. – Azt hitték, hogy az a
 	nő, aki bement Mrs. Upward házába, a szőke hajú nő, akit Edna látott, Mrs. Carpenter volt, és pusztán félelemből tagadta, hogy ott járt. Minthogy Robin Upward gyilkolta meg Mrs. Upwardot, Mrs. Carpenter jelenlétének sem tulajdonítottak több fontosságot, mint Miss Hendersonénak. 
 	Mindenesetre, én nem hiszem, hogy ő volt az. Én úgy vélem, hogy az a nő, akit Edna látott, maga volt. 
 	– Miért én? 
 	Hangja keményen csengett. 
 	Poirot egy kérdéssel válaszolt. 
 	– Miért keltette fel annyira az érdeklődését Broadhinny? 
 	Amikor
 	idejött, miért kért autogramot Robin Upwardtól – maga nem autogramvadász-fajta. Mit tudott Upwardékról? Miért jött a világnak éppen erre a pontjára? Honnan tudta, hogy Eva Kane Ausztráliában halt meg, s hogy milyen nevet vett fel, amikor elhagyta Angliát? 
 	– Hogy maga milyen ügyesen találgat! Nos, nekem nincs rejtegetnivalóm, igazán nincs. 
 	A lány kinyitotta a kézitáskáját. Egy kopott levéltárcából elővett egy kis, megfakult újságkivágást. Azt az arcot ábrázolta, amelyet Poirot most már olyan jól ismert, Eva Kane negédes arcát. 
 	Keresztbe a következő szavakat írták rá: Ő gyilkolta meg anyámat. 
 	Poirot visszaadta a képet a lánynak. 
 	– Igen, gondoltam. A maga igazi neve Craig? 
 	Maude bólintott. 
 	– A rokonaim neveltek fel – nagyon rendesek voltak hozzám. De amikor az egész megtörtént, én már elég idős voltam ahhoz, hogy ne felejtsek. Nagyon gyakran gondoltam a dologra. És rá, Evára. Bizony, aljas teremtés volt – a gyerekek tudják az ilyesmit! Apám mindössze gyenge volt. Eva megbolondította. De apám vál alta a felelősséget. Olyasmiért, amit, mindig is ez volt a meggyőződésem, Eva követett el. Ó, persze, ő is bűnrészes volt, de azért az nem ugyanaz, igaz? Mindig is meg akartam tudni, mi történt Evával. Amikor felnőttem, detektíveket fogadtam. Ausztráliáig követték a nyomát, és végül jelentették, hogy meghalt. Egy fia maradt: Evelyn Hope-nek hívták. 
 	Nos, úgy tűnt, ezzel lezárult a dolog. De azután jó barátságba kerültem egy fiatal színésszel. Ő beszélt valakiről, akit Evelyn Hope-nak hívtak, s aki Ausztráliából jött, de most Robin Upward a neve, és színdarabokat ír. 
 	Érdekelt a dolog. Egyik este megmutatták nekem Robin Upwardot az anyjával együtt. Így aztán azt hittem, végül is Eva Kane nem halt meg. Ehelyett úgy él, mint egy királynő, és egy zsák pénze van. 
 	Szereztem magamnak itt munkát. Kíváncsi voltam. Egy csöppel több is, mint kíváncsi. Na jó, elismerem, gondoltam rá, hogy valamiképpen még megfizetek neki… Amikor maga felelevenítette a James Bentley-ügyet, rögtön arra a következtetésre jutottam, hogy Mrs. Upward gyilkolta meg Mrs. McGintyt. Eva Kane megint kezdi a régi fogásait. 
 	Véletlenül Michael Westtől hal ottam, hogy Robin Upward és Mrs. Oliver át akarnak menni a cul enquayi színházba. 
 	Elhatároztam, 
 	hogy 
 	Broadhinnybe 
 	megyek, 
 	és
 	szembenézek azzal a nővel. Úgy gondoltam, hogy… nem is tudom, tulajdonképpen mit akartam. Mindent elmondok magának… magammal vittem egy kis pisztolyt, ami velem volt a háborúban. Hogy ráijesszek? 
 	Vagy többet akartam ennél? Őszintén szólva, nem is tudom…
 	Nos, hát odaértem. Egy hang sem hal atszott a házból. Az ajtó nem volt bezárva. Bementein. Maga már tudja, hogyan találtam ott Mrs. Upwardot. Ültében halt meg, az arca bíborszínű volt és püffedt. Minden, amit kitaláltam, ostobának és érzelgősnek tűnt. Akkor tudtam, hogy valójában soha senkit nem lennék képes meggyilkolni, ha arra kerülne a sor… De úgy éreztem, kínos lenne megmagyarázni, hogy mit kerestem a házban. Hideg este volt, s én kesztyűt viseltem, és tudtam, hogy nem hagytam uj lenyomatokat, az pedig egy percig sem jutott az eszembe, hogy valaki meglátott. Ennyi az egész. –
 	Elhal gatott, azután hirtelen azt kérdezte: – Mit szándékszik tenni velem? 
 	– Semmit – válaszolta Poirot. – Sok szerencsét kívánok magának az életben. 
 	EPILÓGUS
 	Hercule Poirot és Spence főfelügyelő a La Vieil e Grand’mére-ben ünnepeltek. 
 	Amikor felszolgálták a kávét, Spence hátradőlt székében, és nagyot sóhajtott a jól akottságtól. 
 	– Itt igazán nem rossz a koszt – jegyezte meg helyeslően. –
 	Talán egy csöppet franciás, de végül is hol lehet manapság tisztességes rostélyost kapni, zsírban sült burgonyával? 
 	– Itt vacsoráztam azon az estén, amikor maga először látogatott meg
 	– emlékezett vissza Poirot. 
 	– Á, azóta sok víz lefolyt már a folyón. Magára kel ett bíznom a dolgot, M Poirot. Igazán fortélyosan elintézte. –
 	Enyhe mosoly vonta ráncba szenvtelen arcvonásait. –
 	Szerencse, hogy a fiatalembereknek fogalmuk sincs róla, milyen kevés bizonyítékkal rendelkezünk valójában. Egy talpraesett ügyvéd ízekre szedte volna az egészet. De Upward tökéletesen elvesztette a fejét, és elárulta magát. 
 	Szépen bejött az utcánkba, és mindent beval ott. Ez a mi szerencsénk. 
 	– Nem puszta szerencse volt – jelentette ki helytelenítően Poirot. – Úgy játszottam vele, ahogy a nagy halat fárasztják! 
 	Ő úgy véli, hogy én komolyan veszem a Mrs. Summerhayes el en szóló bizonyítékot, s amikor kiderül, hogy nem így ál a helyzet, egyszeriben összeomlik. Amel ett gyáva is. 
 	Megforgatom a cukortörőt, és ő elhiszi, hogy meg akarom ütni vele. A heves félelem mindig felszínre hozza az igazságot. 
 	– Magának viszont szerencséje van, hogy Summerhayes őrnagyot időben sikerült, leál ítanom – jegyezte meg Spence vigyorogva. – Neki aztán igazán heves természete van, és gyorsan mozog. Az utolsó pil anatban értem oda maguk közé. Megbocsátott már magának? 
 	– Ó, persze, igen jó barátságban vagyunk. Mrs. 
 	Summerhayest 
 	pedig 
 	megajándékoztam 
 	egy
 	szakácskönyvvel, és személyesen tanítottam meg omlettet készíteni. Bon Dieu, mit szenvedtem én abban a házban! 
 	Behunyta a szemét. 
 	– Bonyolult dolog ez az egész – tűnődött tovább Spence, semmibe véve Poirot gyötrő emlékeit. – Csak azt mutatja, mennyire igaz az a régi mondás, hogy mindenkinek van rejtegetnivalója. Mrs. Carpentert például, hajszálon múlt csak, hogy le nem tartóztatták gyilkosságért. Ha egy nő
 	valaha is bűnösként viselkedett, hát ő aztán igazán, s mindez miért? 
 	– Eh bien, miért? – kérdezte kíváncsian Poirot. 
 	– Csak a szokásos. A meglehetősen kétes múltja miatt. 
 	Táncosnő volt egy mulatóban, azonkívül eleven lány, akinek rengeteg a férfiismerőse! Nem háborús özvegy volt, amikor Broadhinnybe jött és letelepedett. Mindössze „nem hivatalos feleség”, ahogy manapság nevezik. Hát, ez persze nem felelt volna meg egy ilyen nagyképű alaknak, mint Guy Carpenter, azért aztán számára a lány egy egészen más történetet talált ki. S rettegett, amikor mi kutatni kezdtük az emberek előéletét, hogy az egészre fény derül. 
 	Szürcsölt a kávéjából, aztán mély hangon kuncogni kezdett. 
 	– Aztán vegyük Wetherbyéket. Baljóslatú ház az övék. 
 	Csupa gyűlölködés és rosszakarat. A lány félszeg és reményvesztett. S mi rejlik mind e mögött? Semmi baljóslatú dolog. Csak pénz! Egyszerűen fontok, shil ingek és pennyk. 
 	– Ennyire egyszerű? 
 	– A pénz a lányé – mégpedig elég sok. Egy nagynénje hagyta rá. Ezért aztán az anyja szorosan magához láncolja, nehogy férjhez menjen. A mostohaapja gyűlöli, mert övé a dohány, és ő fizeti a számlákat. Úgy hal ottam, hogy Wetherbynek semmi sem sikerült, bármivel is próbálkozott. 
 	
 	Hitvány alak. Ami pedig Mrs. Wetherbyt il eti, az a nő maga a cukrozott patkányméreg. 
 	– Nekem is ez a véleményem – bólintott Poirot elégedetten. – Szerencse, hogy a lányé a pénz. Így sokkal könnyebben keresztülviheti, hogy feleségül menjen James Bentleyhez. 
 	Spence főfelügyelő szemlátomást elcsodálkozott. 
 	– Hozzá fog menni James Bentleyhez? Deirdre Henderson? Ki mondta? 
 	– Én mondom – jelentette ki Poirot. – Magam fogok az üggyel foglalkozni. Most, hogy kis feladatunk véget ért, túlságosan is sok időm van. Ennek a házasságnak az előmozdítására fogom szentelni az időmet. A két érdekeltnek eddig még sejtelme sincs az egészről. Pedig vonzódnak egymáshoz. Ha rájuk hagynák, semmi nem történne, de Hercule Poirot-ra számíthatnak. Majd meglátja! 
 	Így aztán gyorsan fog menni a dolog. 
 	Spence vigyorgott. 
 	– Maga aztán nem átal ja beleütni az orrát más emberek dolgaiba! 
 	– Mon cher, ez rosszulesik, éppen magától – jegyezte meg Poirot szemrehányóan. 
 	– Ó, itt megfogott. De, mindentől függetlenül, James Bentley mégiscsak szegény ördög. 
 	– Persze hogy szegény ördög! E pil anatban biztosan meg van sértve, mert nem fogják felakasztani. 
 	– Térden ál va kel ene megköszönnie magának – jelentette ki Spence. 
 	– Mondjuk inkább, magának. De ő nyilvánvalóan nem így vélekedik. 
 	– Furcsa alak. 
 	– Ahogy mondja, és mégis két nő is érdeklődik iránta. A természet igazán kiszámíthatatlan. 
 	– Azt hittem, Maude Wil iams fog hozzámenni. 
 	– Bentleynek kel választania – magyarázta Poirot. – Neki kel –, hogy is mondják maguk? – odaítélni az almát. Ám, én azt hiszem, ő Deirdre Hendersont fogja választani. 
 	Maude Wil iams túlságosan erélyes és túl sok benne az életerő. Mel ette még jobban magába zárkózna. 
 	
 	– El nem tudom képzelni, mi vonzza őket Bentleyhez. 
 	– A természet útjai kifürkészhetetlenek. 
 	– Mindenesetre magának is lesz dolga. Először is rá kel bírnia Bentleyt, hogy döntsön. Azután pedig a lányt kel megszabadítsa a méregkeverő anyjától – s az a nő foggal-körömmel harcolni fog maga el en! 
 	– A győzelem a nagy túlerő oldalán ál . 
 	– Ó, talán úgy érti, hogy a nagy bajuszok oldalán. 
 	Spence harsogva felnevetett. Poirot elégedetten simította végig bajuszát, azután egy brandyt javasolt. 
 	– Én igazán nem el enzem, M Poirot. Poirot megrendelte. 
 	– Ó – kiáltott fel Spence –, tudtam, hogy mondani akartam magának még valamit. Emlékszik Rendel ékre? 
 	– Természetesen. 
 	– Nos, amikor utánanéztünk dr. Rendel előéletének, valami igen különös dologra bukkantunk. Úgy látszik, hogy mikor az első felesége meghalt Leedsben – ott folytatott orvosi gyakorlatot akkoriban –, a rendőrséget névtelen levélírók arról tudatták, hogy ő mérgezte meg a feleségét. Az emberek, persze, mondanak ilyeneket. Az asszonyt egy’
 	idegen, jó hírű orvos kezelte, s úgy tűnt, teljesen természetesnek tekintette a halálát. Semmi alapja nem volt a dolognak, kivéve azt, hogy kölcsönösen életbiztosítást kötöttek egymás javára, az emberek pedig ezt gyakran megteszik… Mint mondom, semmi alapunk nincs rá, de azért mégis – kíváncsi volnék. Magának mi a véleménye? 
 	Poirot-nak eszébe jutott, milyen rémülten viselkedett Mrs. 
 	Rendel , mikor a névtelen levelekről beszélt, s kijelentette, hogy egy szavukat sem hiszi. Az is eszébe jutott, hogy az asszony nem akarta elhinni, hogy ő csakugyan Mrs. 
 	McGinty után érdeklődik. 
 	– Úgy vélem, nemcsak a rendőrség kapott névtelen leveleket – jegyezte meg Poirot. 
 	– Az asszonynak is küldtek volna? 
 	– Azt hiszem. Mikor én megjelentem Broadhinnyben, Mrs. 
 	Rendel úgy vélte, a férje nyomában vagyok, és Mrs. 
 	McGinty csak ürügy. Igen… és a férje is azt hitte… Ez megmagyarázza a dolgot! Azon az estén dr. Rendel akart engem a vonat alá lökni! 
 	
 	– Gondolja, hogy ezt a feleségét is megpróbálja eltenni láb alól? 
 	– Úgy vélem, az asszony elég bölcs ahhoz, hogy nem biztosítja az életét a férje javára – mondta szárazon Poirot. 
 	– De ha dr. Rendel úgy véli, hogy rajta tartjuk a szemünkéi, valószínűleg nem követ el semmi ostobaságot. 
 	– Megtesszük, amit tudunk. Rajta tartjuk a szemünket a barátságos doktoron, és nyíltan fogjuk ezt cselekedni. 
 	Poirot felemelte a brandys poharát. 
 	– Mrs. Oliverre – mondta. 
 	– Miről jutott hirtelen eszébe? 
 	– A női ösztönről – mondta Poirot. 
 	Egy pil anatig csend volt, azután Spence lassan így szólt:
 	– Jövő héten lesz Robin Upward tárgyalása. Tudja, Poirot, némi kétséget érzek, hogy Poirot elborzadva szakította félbe:
 	– Mon Dieu! Most meg már Robin Upward bűnösségében kételkedik? Nehogy azt mondja, hegy megint újra akarja kezdeni az egészet! 
 	Spence főfelügyelő megnyugtatóan vigyorgott. 
 	– Úristen, dehogy. Robin Upward csakugyan gyilkos! Ő
 	aztán elég fölényes ahhoz, hogy az legyen. 
 	Felelős kiadó a Magvető Könyvkiadó igazgatója Felelős szerkesztő Zentai Eva
 	Műszaki vezető Sebestyén Lajos
 	A kötetet Fraunhoffer Péter tervezte
 	Kiadványszám 4061 Megjelent 16,4 (A/5) ív terjedelemben, Primusz betűtípusból, 
 	1978-ban
 	MA 3319
 78.0973 Athenaeum 

 	Nyomda, 
 	Budapest 
 	Rotációs
 	magasnyomás
 	Felelős vezető: Soproni Béla vezérigazgató ISBN 963 270
 	832 6 ISSN 0324-3117